О гласнику Часопис Гласник Етнографског института САНУ објављује оригиналне, претходно необјављене радове: оригинални научни рад, прегледни научни рад, научна критика и полемика, приказ, научна библиографија. Часопис Гласник Етнографског института САНУ доступан је у режиму отвореног приступа. Публиковање у Гласнику Етнографског института САНУ је бесплатно. У часопису Гласник Етнографског института САНУ објављују се радови из области етнологије и антропологије и сродних друштвених и хуманистичких дисциплина. Радови могу бити написани на српском и сродним језицима и на енглеском језику. Радови на српском језику штампају се ћириличним писмом. Гласник Етнографског института САНУ излази минимум два пута годишње. Објављује и специјалне бројеве, са посебном тематиком и гостујућим уредником. Сва издања Гласника Етнографског института САНУ, почевши од првог броја, доступна су на следећој адреси: https://dais.sanu.ac.rs/handle/123456789/4515
Сва права задржана (c) 2026 ГЛАСНИК ЕТНОГРАФСКОГ ИНСТИТУТА САНУ https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/
Сва права задржана (c) 2023 ГЛАСНИК ЕТНОГРАФСКОГ ИНСТИТУТА САНУ https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/
Jasmina Tumbas, “I am Jugoslovenka!” Feminist Performance Politics During and After Yugoslav Socialism
Гордана Благојевић, Словачко наивно сликарство у Србији. Етноантрополошка студија идентитетских пракси
Наивно, књижевно, фолклорно – стваралаштво маргине у контексту треће културе
Последњи међу здравима: карантин као критика у два апокалиптична наратива популарне културе
Рад анализира два наратива популарне културе настала у периоду пандемије ковидa 19: филм Птица певачица (Songbird) из 2020. године, и серијал Последњи међу нама (The Last of Us), из 2023. године. Основна идеја рада јесте анализа начина на који популарна култура кроз два различита пандемијска наратива пружа поглед на будућност друштвених система након појављивања смртоносног обољења, присутног у актуелној стварности колико и у попкултурним наративима. Рад ће указати на пандемијску апокалипсу као окружење нове друштвене стварности, односно на карантински систем као критику државне организације и регулације.
Дечји рођендани на зеленим површинама у Београду – пример уписивања културних садржаја у физички простор
У раду представљамо резултате прелиминарних истраживања прославе дечјих рођендана на зеленим површинама у Београду у другој деценији 21. века. У истраживаном периоду је у граду била широко заступљена пракса прославе рођендана у дечјим играоницама комерцијализованог типа. Рођендани „у природи“ су за разлику од наведеног били права реткост. Та чињеница нас је подстакла на то да истраживачки фокус усмеримо ка прославама рођендана на зеленим површинама. Поменута друштвена пракса је анализирана у контексту употребе јавног градског простора, тј. зелених површина за организовање приватних догађаја с намером да се размотре разлози за њену појаву у времену када су дечјирођендани бивали део процеса институционализације и комерцијализације детињства. Анализа усмених наратива се базира на емпиријском материјалу који смо прикупили путем неформалних разговора са родитељима који су организовали рођендане „на отвореном“, тј. „у природи“. Дечји рођендани чијој прослави смо имали прилике да присуствујемо организовани су на Савском кеју, у Кошутњаку и на Ади Циганлији. Теренско истраживање је обављано у неколико наврата у периоду 2014–2018. године и подразумевало је примену класичних метода теренског рада у етнологији и антропологији (опсервација са партиципацијом и разговор са актерима догађаја).
Мотив „изгубљеног раја“ у блокбастерима на тему постапокалипсе
Будући да су митологија и приповедање интегрални део људског искуства, у овом раду ћемо се позабавити савременим итерацијама одређених архетипских митова. Иако аутори не прихватају у потпуности идеју да је „научна фантастика митологија модерног друштва“, мислимо да је у антрополошким проучавањима важно узети у обзир популарну културу као медиј трансмисије наратива у постиндустријском друштву. У складу са тим, у овом раду ћемо анализирати коришћење митова о пореклу у научнофантастичним филмовима на тему постапокалипсе: Waterworld (1995), The Matrix франшизи (четири наставка 1999–2021), Wall-E (2008), и Mad Max франшизи (четири наставка 1979–2015), између осталих. Заједничко за све ове наративе је да је радња смештена након глобалне катастрофе која „Земљу некада“ представља као рај који је изгубљен услед људског деловања. Неки од ових наратива такође укључују потрагу за остацима тог изгубљеног света (нарочито Waterworld и Mad Max: Fury Road), као и „мање“ митове о пореклу који се односе на одређене групе преживелих (нпр. Mad Max: Beyond Thunderdome). У контексту савремених дебата о Антропоцену, ери која убрзано води ка глобалној катастрофи, и следећи радове Доне Харавеј о приповедању, верујемо да су чинови причања оваквих прича, и начини на које се оне причају од животне важности ако, као врста, мислимо да преживимо. Надаље, постапокалиптични СФ нуди не само упозорење већ и могућа разрешења ситуације на примерима нових, различитих природакултура које се помаљају. Ове природакултуре варирају – од настанка нових и боље прилагођених тела мањине (што изазива стигму), до тела која све више зависе од различитих актаната, нпр. вештачке интелигенције. Сматрамо да су у оквиру жанра научне фантастике ове нове постапокалиптичне природакултуре представљене као несавршене, а да овакво представљање оснажује мит о Земљи пре апокалипсе као изгубљеном рају. Сходно томе, постхумана тела су виђена кроз библијску призму као тела „након Пада“, а не као тела која не само да имају потенцијал да преживе већ и да спрече катастрофу.
научна фантастика на тему постапокалипсе
Жене у бугарском (пост)социјалистичком позоришту на сцени и ван ње
У овом раду представља се неколико крупних, испреплетених линија бугарске културне и друштвене историје, које имају дугорочни ефекат и утицај на многе процесе у деценијама које су уследиле након социјализма. На почетку се сагледава рана фаза успостављања државног социјализма у Бугарској при чему се истовремено фокусира на процесе који се одвијају у позоришном систему као делу већег новог политичког и идеолошког пројекта индустријализације и модернизације, као и на нову друштвену улогу позоришта прописану у друштвеном пејзажу који се интензивно мења. Рад прати паралелно увођење две донекле супротстављене нове визије о улози ена у друштву: с једне стране им се дају пуна изборна права и подстичу се да постану радна снага, док се с друге стране уводе мере попут „пореза на нежење“, чиме се стимулишу мушкарци и жене да ступе у брак и креирају мрежу политика и појмова; жене се подстичу да рађају што више деце и да буду домаћице. Зато је у фокусу овог истраживања управо парадоксална ситуација у којој су биле жене у социјалистичком позоришту и ван њега.
Женска штампа у социјалистичкој Југославији – медијски приказ Добриле Смиљанић у часопису за жене „Базар“
У овом се раду разматра начин на који је у медијском дискурсу социјалистичке Југославије приказан лик Добриле Смиљанић – модне креаторке која је, користећи мотиве из традиционалног тезауруса, створила модни бренд Сирогојно стил препознатљив на националном и међународном тржишту током друге половине 20. века. Циљ рада је да 1) препозна и издвоји фабрикованемедијске слике Добриле Смиљанић; 2) укаже на степен усаглашености тих (и таквих) медијских приказа модне креаторке са званичном социјалистичком представом о жени и „женској природи“, те 3) размотри у контексту социјалистичке идеологије, манифестну и латентну улогу порука које су на тај начин слате југословенској читалачкој публици. У методолошком смислу, рад се ослања на податке добијене анализом текстуалних и визуелних порука у високотиражном југословенском часопису за жене „Базар“ током седамдесетих година прошлог века (бројеви 129–389), као и на податке добијене полуструктурираним интервјуом који је 2014. године вођен са модном креаторком Добрилом Смиљанић.
Улога жена у продукцији и дистрибуцији серија у Југославији – креатори социјалистичког културног наслеђа
Рад се бави истраживањем присутности и улогe жена у настанку серија у социјалистичкој Југославији током шездесетих и седамдесетих година 20. века. Осим самог детектовања, циљ рада је и да уочи одређене правилности у расподели послова, издвоји најважније жене појединце и укаже на њихове улоге у креирању серија, а путем њих и пожељних вредности, културних образаца и навика друштва. Теорија културног идентитета је примењена како би пружила користан оквир за разумевање како су доприноси жена „иза камере“ у југословенској продукцији телевизијских серија током 1960-их и 1970-их година сложено повезани са изградњом културног идентитета. Даље, у раду је анализиран списак запослених у креирању 17 југословенских серија насталих током 1960-их и 1970-их година. Сви подаци о запосленима пронађени су на сајту IMDB.com. Уз помоћ посебно конструисане кодне листе они су пописани и класификовани, а дескриптивна и компаративна статистика података и анализа спроведене су у програму SPSS 24.0. У другом делу анализе издвојене су и представљене најзначајније жене у овом процесу. Резултати показују да је ангажовано много мање жена од мушкараца, те да су постојали јасно подељени мушки и женски послови. Мушки су чешће они који се односе на главне позиције у прављењу серија, а женске на логистичке и оне које се тичу естетике ликова. Такође, закључак истраживања је да је, да би била успешна, жена у том периоду често морала да буде подржана од стране мушкарца, али да је, када је била призната, имала значајну улогу у многим пројектима, учествујући тако у дефинисању културног наслеђа епохе.
Двосмислености и контрадикторности државно-социјалистичког начина еманципације жена у Мађарској (1948– 1989). Преглед и потрага за траговима феминистичког отпора
Литература о бившим државно-социјалистичким земљама Централне и Источне Европе поставља питања на који начин су жене имале користи од мера еманципације и законодавства које гарантује једнака права током деценија државног социјализма. Аутори су такође тврдили да су након 1990. године и времена друштвених, економских и политичких транзиција у региону, жене постале велики губитници тих турбулентних промена. Рад има за циљ да се осврне на ова испитивања родних односа у државно-социјалистичком периоду и укаже на контрадикторне путеве увођења еманципације жена који су довели до двосмислених резултата у пропагираном програму родне равноправности. Надаље, разматра се на које начине су позиције жена остале подређене и како су се сексистичке репрезентације жена повећале у јавном животу, медијима и култури у Мађарској после 1970-их. Након осврта на главне налазе ранијих истраживања о животу жена и родним односима у Мађарској у време државног социјализма, следи питање на који начин су ове контроверзе система артикулисали савремени опозициони гласови. Да ли су активисткиње дисидентске мађарске демократске опозиције пригрлиле идеје феминизма и женских питања у својој критици једнопартијског система? На основу савремених докумената и недавних интервјуа са бившим активисткињама, испитаће се како су феминистички гласови артикулисани, али и контроверзно маргинализовани међу дисидентима.
Девојке граде! Жене архитекте које су обликовале модерну историју Новог Сада
Опоравак од Другог светског рата донео је значајне промене и примену социјалистичке идеологије у Југославији која је спровођена паралелно са еманципацијом жена. Наведено је посебно приметно у порасту броја жена са универзитетским образовањем, као и њихово укључивање у различита занимања, као што су грађевина и архитектура. Повећано интересовање за образовање у области архитектуре код жена је порасло након педесетих година 20. века, када оне чине 46% од укупног броја студената на Универзитету у Београду. Обнова земље значила је покретање великих урбанистичких и архитектонских пројеката, који су укључивали радикалне реконструкције и реконцептуализације градова и јавних простора. Младе жене архитекте пригрлиле су шансу да буду подједнако укључене и активне у урбанистичком развоју. Њихове улоге и утицаји били су разноврсни: заузимале су позиције у оквиру завода за планирање, архитектонских бироа, јавних служби за урбанизам и грађевинарство; надаље, деловале су као одговорни инжењери на грађевинским локацијама, постале су наставници и едукатори нових генерација архитеката и грађевинских инжењера. Оне су радиле индивидуално, у паровима, у тимовима, показујући своје способности да активно и подједнако буду укључене професионално у свим могућим аспектима и доменима. Ово истраживање приказује њихове улоге и доприносе у ширем оквиру процеса еманципације жена у социјалистичкој Југославији, фокусирајући се посебно на три изузетне жене архитекте укључене у послератну реконструкцију Новог Сада: Јулку Мајтан, Татјану Вањифатов Савић и Милену Ђорђевић.
Жене и социјалистичко културно наслеђе – увод у темат
Темат насловљен Жене и социјалистичко културно наслеђе: нове перспективе реинтерпретације доноси пет радова и један приказ. Темат је резултат рада конференције под истим називом одржане 15. Октобра 2021. године у организацији Друштва за креативне иницијативе РЕ.КреАКТа, уз подршку Министарства културе и информисања Републике Србијe.
From а fly to a Bone-Setter: How to Catch a Krsnik?
Сва права задржана (c) 2024 ГЛАСНИК ЕТНОГРАФСКОГ ИНСТИТУТА САНУ https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/
Еманципација жена у истраживањима др Кристине Јоргић Степановић
Неофеминизам у позном југословенском друштву
Чланак се бави анализом развоја неофеминизма у Југославији која је била социјалистичка и несврстана земља са самоуправљањем као доминантним обликом друштвене организације. Циљ је да испитамо до које мере је овакво друштвено и политичко уређење утицало на појаву неофеминизма у раним шездесетим годинама прошлог века, на његов развој, преображаје и гранање у различите облике и на крају урушавање. Сматрамо да је у касној социјалистичкој култури у Југославији, феминистичка теорија била присутна у различитим облицима од 1960 до 1990. Југословенске ауторке и аутори су отворено расправљали и писали о феминистичким темама, а на њих су утицали многобројни преводи радова феминистичких ауторки и аутора. Чланак разматра две главне гране југословенског неофеминизма: социјалистички неофеминизам и марксистички неофеминизам. У закључку промишљамо наслеђе неофеминизма у Србији као пост-југословенском друштву.
Идеологија повратка природи, западна Србија као студија случаја
У раду се бавим перцепцијом природе и природног, коју означавам као идеолошко гледиште и кроз ту призму је анализирам. Своје истраживање засновала сам на следећим изворима: различитим платформама интернет заједница повезаних жељом за „повратком природи“ и интервјуима са теренских истраживања у западној Србији које спроводим у континуитету од 2018. године. Циљ рада је да се допринесе бољем разумевању концепта „живот у складу са природом“ и утицаја који је ова идеја имала на различите аспекте друштвеног и политичког живота заједнице.
Италијанство је у очима посматрача: анализа реакција публике на италијанску туристичку кампању Italia. Open to Meraviglia
У априлу 2023. године Министарство туризма Републике Италије покренуло је кампању Italia. Open to meraviglia с намером да промовише лепоте Италије у иностранству. Министарство је уједно представило Ботичелијеву Венеру као виртуелну и модерну инфлуенсерку крај језера Комо, испред Колосеума и на Тргу Светог Марка у Венецији. Већ први рекламни спот унео je раздор у италијанску јавност (Bassi, Polezzi & Ricco 2023), а Еко је овакве појаве још 1964. окарактерисао као поделe између апокалиптичара и интегриста. Циљ рада је открити разлоге за такву поларизацију помоћу анализе садржаја коментара публике (3.401) на најпопуларније објаве профила venereitalia23 најпопуларнијих на Инстаграму. Успостављене су најважније везе између реакција публике и поруке, и између публике и Министарства, као пошиљаоца порука ове рекламне кампање. Анализиранo је и саопштењe аутора кампање у најтиражнијем италијанском дневном листу Corriere della Sera. Док најстроже критике публике нагињу ка Ековом апокалиптичном виђењу поп културе и Холовом (2017) опозиционом читању, аутори и пошиљаоци поруке одговорили су да не постоји лош публицитет и указали на италијанство као глобални феномен.
Srbi u okolici Petrinje – historiografsko- -etnografski pregled (I. dio)
Autor u tekstu na temelju arhivske građe, literature i iskaza kazivača donosi informacije o elementima identiteta Srba petrinjskog kraja. Posebno se bavi pravoslavnom vjeroispovijesti i sjećanjima kazivača na svakodnevni život u vrijeme socijalizma, posljednjeg rata (1991.-1995.) i sadašnjice. U tekstu donosi i demografske podatke o kretanju Srba petrinjskog kraja.
Скривене религијске мањине у руралним предјелима постсоцијалистичких земаља – примјер сеоских адвентистичких заједница у Босни и Херцеговини
Тема којом се овај рад бави јесу адвентистичке заједнице присутне у руралним предјелима Босне и Херцеговине, које су претежно концентрисане дуж сјеверне границе поменуте државе. Текст је утемељен на теренском раду који је спроведен током 2023. године. Истраживањем су обухваћена села: Ламинци, Кукуље, Ножичко и Грабик-Илова, а оно је осим посјете поменутим мјестима обухватало и разговоре са тамошњим члановима Хришћанске адвентистичке цркве. У првом дијелу рада изложене су опште информације о специфичностима неопротестантских заједница, као и мјесту које оне заузимају у конфесионално шароликом босанскохерцеговачком друштву. Други дио рада, који се директно тиче адвентиста, садржи податке о историјском развоју поменутих сеоских заједница, као и одрастању, животу и тренутном стању појединаца који су њихови припадници, или су то у прошлости били. На основу наратива десеторо саговорника, рођених у адвентистичким породицама, као и додатног материјала из њихових приватних „архива“ (фотографија, мемоара, брошура и дневника) – овај текст ће настојати читаоцима да дочара на који начин су различита дешавања, која су се одвијала на ширем друштвено-поли тичком плану током претходних неколико деценија, утицала на то да ове некада бројне и прилично живе адвентистичке „комуне“ доспију у стање „живота на апаратима“.
Трагови османске културе у урбаној инфраструктури и живој заједници обреновићевског ниша (1878–1903)
Иако је европеизација Ниша под Обреновићима (1878–1903) следила вестернификацији, коју су у касном Танзимату (1856–1878) Османлије у Нишу спровели, она није била само наставак усвајања напредних тековина европске културе и друштва. У Нишу под Обреновићима радило се и на уклањању свега што је спадало под културу и наслеђе Османлија, и мењало српским, како би овај град изгледом и начином живота људи који су у њему живели сустигао друге развијене градове Кнежевине Србије. Колико су корени османског утицаја били дубоки у Нишу током владавине последњих Обреновића, у овом раду сагледано је кроз највидљивије карактеристике његовог урбаног уређења и свакодневног живота његових становника (навике, језик, одевање). Пошто сачувана архивска грађа писана језиком администрације махом не садржи податке о поменутим аспектима свакодневице, у истраживању су коришћени наративни записи ауторâ који су у овом периоду боравили у Нишу и оставили своја запажања о њему.
Утицај јапанизма на европску уметност и сликарство крајем XIX века: обележја културне размене у времену успона европског империјализма
Од момента отварања Јапана за трговину са Западом, у Европи је створен култ јапанске естетике у сфери уметности и дизајна. Јапанизам је извршио изузетан утицај на настанак импресионизма и постимпресионизма, укључујући и препознатљив појединачни утицај на кључне уметнике унутар тих праваца. Мотиви, технике, композиција, боје, директно су позајмљивани из јапанске уметности, а посебно јапанске графике (ukiyo-e). Јапанизам је извршио утицај и на неке касније правце у сликарству и дизајну, али импресионизам и постимпресионизам су представљали иницијални заокрет. Тек узимањем у обзир империјалног ширења Европе могуће је разумети битне компоненте тог преноса, те се он не исцрпљује у пољу уметничке критике, већ се у својој комплексности битно прелива у поље друштвене критике и антропологије уметности. Циљ овог рада је да укаже којим путевима и кроз какве мреже размене и односа моћи је омогућено ширење јапанизма у Европи – како су елементи јапанске културе усвајани, асимиловани и колико је инвентивност и оригиналност нових стилова и успостављање нових естетских стандарда било ослоњено на доминантну позицију европске културе која је могла да присваја елементе других култура. Рад осветљава колико је тај пренос био обележен егзотичком и оријенталистичком визуром Јапана у Европи, те каква је била рецепција егзотизације Јапана у самом Јапану.
Интеркултуралност на платну – колажи религија и култура у делима Гистава Мороа
На примеру стваралаштва француског уметника Гистава Мороа показаће се како су француска култура друге половине 19. века и уметност симболизма усвајале и приказивале теме и мотиве преузете из источњачких култура и религија, како су их инкорпорирале у сопствене културне обрасце и које су им улоге додељивале. Овакве „позајмице“ сматрају се једним од основних одлика Мороовог стваралаштва, које се углавном наводи као добар пример интеркултуралности тог периода. Рад ће истаћи намерне грешке које сликар прави приликом стварања својих слика и објаснити идеју брисања јасних граница између културних садржаја и њиховог промишљеног мешања у оквиру једног дела.
Језик, концептуализација и културолошка лингвистика. Улога културе у формирању когнитивних шема у језицима
Веза између језика, културе и когниције кључни је аспекат у интердисциплинарном пољу истраживања културне лингвистике. Лингвисти овог усмерења настоје да опишу како језик одражава и приказује културне норме, вредности и уверења кроз когнитивне оквире попут концептуализације, шематизације и категоризације. С друге стране, истраживања у когнитивној лингвистици такође су показала да језик настаје на основу концептуализације и шема на које je култура непосредно утицала. Циљ овог рада је да у теоријском делу сагледа кључне концепте културне лингвистике и њихову позадину. Такође, у раду представљамо студију случаја из персијског језика, која за циљ има испитивање културних концептуализација „пристојности“, односно „учтивости“ и културне шеме иранске љубазности Та’ароф уз анализу различитих примера. Анализа указује на то да одабир и коришћење одређених језичких облика могу служити као показатељи концептуализација или специфичних когнитивних шема укорењених у култури, чиме се потврђује тврдња да култура значајно утиче на обликовање језика.
Соларно божанство у јапанској митологији
У сврху стварања уређене државе, на територији данашњег Јапана почетком 8. века настају прве царске хронике, и то као резултат интеграције и систематизације митских елемената којима су се доказивали легитимитет власти и порекло царске лозе Јамато од врховног божанства шинто пантеона - Велике Богиње Сунца, Аматерасу. Ова митска парадигма се формирала на постојећим митско-историјским темељима, подстакнута културним и политичким контактима с корејским краљевствима и кинеским царством. Постоје докази да култ соларног божанства, испрва представљан као мушки принцип, потиче из корпуса ван митолошког система Јамато. А како су уобичајени били мушко-женски парови владара (прво су то богови, а касније владар и шаманка), могуће је да се у неком тренутку та разлика између полова замаглила, а онда превагнула на женску страну. Женско предачко божанство ипак не указује на период матријархата. Овај симболички тип богиње, која започиње патримонијалну лозу с ретким женским изузецима, створили су припадници привилиговане групе моћних мушкараца у циљу легитимисања сопствених структура моћи. Осим тога, култ Богиње Мајке се не ограничава на соларни принцип, већ је у вези с ткањем, свиларством и пољопривредом. На тај начин, једноставна тврдња да царска лоза Јамато потиче од Богиње Аматерасу, отвара бројна питања и недоумице, на која овај рад покушава да дȃ одговоре.
Из времена у коме ми данас живимо тешко је наслутити шта је Џуанг Ци изразом „zuo wang 坐忘” желео да нам каже. Различити углови гледања на свет пружају нам различите слике тих светова. У тексту „Џуанг Ци: заборав и срећа“, покушаћу да расветлим бројне могућности које нам израз „zuo wang 坐忘“ нуди. У том светлу отвара се и могућност да разумемо у којој мери је то пут ка нашој срећи. А ту се истовремено отварају и бројна филозофска питања: однос према телу, Ја, дао, де, сну,стварности, култивисању сопственог бића, мудрости, итд.
Уобличавање дискурса имитативности Курана
У сврху тумачења и вредновања Курана развијено је мноштво дисциплина, у чијим је оквирима испољена догма о ненадмашивости његовог текста. Око тог се аксиома временом оформила интерпретативна заједница која је успоставила и надаље надограђивала „дискурс неимитативности Курана“. Паралелно с тим, као противструја развијао се дискурс који смо у раду назначили као „имитативност Курана“, појаснивши процес његовог уобличавања и методе на које се ослања његова интерпретативна заједница. Овај дискурс може се односити на две врсте испољавања: прва, лингвостилистичко опонашање Курана, и друга, критички приступ Курану као тексту који и сам опонаша друге текстове, уз сумњу у његове мотиве, ауторство, оригиналност и аутентичност.
Intercultural Dialogues: Cultures of the East – Introduction
Сва права задржана (c) 2025 ГЛАСНИК ЕТНОГРАФСКОГ ИНСТИТУТА САНУ https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/
Јан Н. Бремер Иницијација у мистерије античког света
Сва права задржана (c) 2024 ГЛАСНИК ЕТНОГРАФСКОГ ИНСТИТУТА САНУ https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0/