О гласнику Часопис Гласник Етнографског института САНУ објављује оригиналне, претходно необјављене радове: оригинални научни рад, прегледни научни рад, научна критика и полемика, приказ, научна библиографија. Часопис Гласник Етнографског института САНУ доступан је у режиму отвореног приступа. Публиковање у Гласнику Етнографског института САНУ је бесплатно. У часопису Гласник Етнографског института САНУ објављују се радови из области етнологије и антропологије и сродних друштвених и хуманистичких дисциплина. Радови могу бити написани на српском и сродним језицима и на енглеском језику. Радови на српском језику штампају се ћириличним писмом. Гласник Етнографског института САНУ излази минимум два пута годишње. Објављује и специјалне бројеве, са посебном тематиком и гостујућим уредником. Сва издања Гласника Етнографског института САНУ, почевши од првог броја, доступна су на следећој адреси: https://dais.sanu.ac.rs/handle/123456789/4515
Маја Стокин, Терминологија зимског циклуса обичаја и веровања у Новом Саду
Сва права задржана (c) 2023 ГЛАСНИК ЕТНОГРАФСКОГ ИНСТИТУТА САНУ https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/
Antropologija sporta, igara i detinjstva: zbornik radova u čast dr Aleksandra Krela (1968–2021) (ur. Bojan Žikić, Ivan Đorđević i Vladeta Petrović)
Миедка – „она коју је обележио медвед, она која живи између два света“
Етнодемографски контекст опадања наталитета и контроле рађања у Источној Србији – један пример атипичне демографске транзиције
Рестриктивни репродуктивни модел у Источној Србији који се појавио у условима прединдустријског сеоског друштва и без довољног развојног потенцијала који би водио ка редефинисању етичких, и општих друштвених норми, по много чему је био сличан оном у већ индустријализованим и урбанизованим друштвима. Експанзивно ширење рестриктивног модела репродукције је било атипично у односу на време, место и услове у којима се појавило, и изван свих теоријских постулата демографске транзиције. Зато је у раду анализирaна динамика промена обе компоненте природног кретања становништва крајем XIX и почетком XX века и размотрен етнодемографски, етнокултуролошки и социоекономски контекст наталитета и морталитета из чијег међуодноса се препознаје етапност демографске транзиције. И поред објективних проблема у вези са квалитетом података тадашње статистике, регионалнодемографска диференцијација промене наталитета и морталитета указује на извесну корелацију између интензитета опадања рађања и етничке структуре становништва.
У сваком граду могу се пратити одевне приче (наративи) у дужем или краћем временском периоду. Одевни изглед становника Београда прошао је кроз неколико фаза – од копије турске одеће преко стварања тзв. националног костима у 19. и почетком 20. века, па до модног одевања у 20. веку. У протекла два века одевни изглед Београђана у потпуности је промењен и прилагођен изазовима времена у изради одеће. Политичке, финансијске, економске, културне, образовне и друге промене које су пратиле друштвени развој обновљене државе и њеног главног града – Београда, одразиле су се и на одевни изглед његових становника. У раду ће се указати на неке од одевних наратива становника Београда као битних показатеља развоја друштва, али и различитих утицаја који су се преплитали у изгледу одеће његових становника.
Антрополошке, етнопсихолошке и карактеролошке студије о корупцији у Србији
У раду су разматрана виђења и приступи антропологa, етнопсихолога и карактеролога Јована Цвијића и Владимира Дворниковића с почетка, и Бојана Јовановића и Жарка Требјешанина, с краја двадесетог века. Њихова виђења и истраживања узрока, разлога и мотива због којих су становници Србије прихватали коруптивне радње и учествовали у њима значајна су и вредна за савремена истраживања корупције. Према њима, узроци су повезани са тамном страном људске природе, посебно похлепом, на основу које су дошле до изражаја лоше особине у карактерима. Те особине су: притуљеност, скривеност, неповерљивост, подмуклост и неискреност. Разлози су проистекли из неповољних животних околности као што су поробљеност и сиромаштво. Мотив је био повезан са задовољењем потреба и интереса и склоношћу да се не бирају средства да се преживи, односно опстане. Прихватајући корупцију као начин преживљавања, временом је стваран образац коруптивног понашања. Тај образац је дубинске природе и дугог трајања. Он и данас притиска савременике у Србији. Овај образац посебно се појављује у тренуцима темељних промена политичког поретка и друштвених криза. Циљ рада је да се анализирају истраживања наведених аутора, како би се на основу резултата могли добити обухватнији увиди у порекло, структуру, облике и развој корупције у савременој Србији.
Перформанси сећања у „новој нормалности” – комеморације без тела у покрету
Комеморације, као просторно специфични перформанси зависе од временски ограничене интеракције тела која ствара простор за манифестацију сећања. Оне, као друштвене праксе, имају за циљ формулисање живог сећања на прошлост, која својим лекцијама може да обликује садашњост. Неопходност контролисане интеракције препозната је као кључна референтна тачка разумевања ових пракси и њихових краткорочних и дугорочних последица. Стога, поставља се питање да ли је овако дефинисан перформанс сећања могућ, уколико тела нису присутна на предефинисаном месту и у предефинисаном временском оквиру? У периоду од марта 2020. године до данас, у условима „нове нормалности” сведочимо промењеном односу према интеракцијама у јавном простору, које, у најмању руку, намећу нови вид обавезне физичке дистанце између тела која се у њему појављују. У овом раду, интерпретацијом различитих форми медијских извора, испитује се могућност колективног учествовања у просторним комеморативним праксама без физичког присуства тела у њима. Посредством одабраних примера, фокус је стављен на различите видове комеморативних догађаја у Србији и Европи у ери „нове нормалности”, а са циљем детектовања судбине простора, пракси и наратива сећања уколико тела у покрету нису заједно, на истом месту и у исто време.
Научене лекције из примењених партиципативних пракси у музејима и инклузија људи из рањивих друштвених група
Ауторка у овом чланку промишља савремене музеолошке и културно-антрополошке парадигме фокусиране на партиципацију и сарадњу, а ради инклузије људи из рањивих друштвених група у музејски рад. Чланак показује како промена парадигме усмерене ка учешћу или сарадњи мења епистемолошку вредност искуственог знања у вези са културним наслеђем и начинима на који музеј функционише. На крају, ауторка показује како су три експерименталне партиципативне, сарадничке праксе у националним музејима – променом перспективе о улози људи од пасивних посетилаца до активних сарадника – такође промениле перспективу о њиховој рањивости и представиле вредан алат за бољу друштвену инклузију. Путем партиципативних приступа, музеји могу добити већи друштвени значај у савременом друштву.
Смрт и самоубиство на етнографском терену: случај Бјуела Х. Квејна
Непосредан повод за писање овог чланка је роман Девет ноћи бразилског писца Бернарда Карваља, а предмет тематизовање антрополошке танатографије и суицидологије на примеру писања о смрти заборављеног антрополога Бјуела Квејна међу бразилским Индијанцима. Повест о његовом антрополошком раду и самоубиству, својевремено табуисаној теми у англоамеричкој дисциплини, чини интегрални део значајне, али мање познате епизоде у историји америчке и бразилске антропологије прве половине XX века. Књижевно дело о којем је реч третира се као један од хеуристичких извора за реконструкцију Квејнове биографије и етнографије и антрополошко-историјску анализу случаја, а не као аналитички предмет по себи. Антрополошко разумевање и интерпретација самоубиства етнографа на терену укључује низ међусобно повезаних субјективних и објективних чинилаца: идионсинкратичну животну историју субјекта, природу и услове етнографског истраживања, стварно стање проучаваних индијанских заједница и политичку климу у Бразилу уочи Другог светског рата.
историја северноамеричке и бразилске антропологије
Мит као замена за историју: етногенетски елементи у De Administrando Imperio и Љетопису попа Дукљанина
Испитаћемо како различитост историјских извора утиче на приказ балканских Словена, пратећи два списа која се значајно разликују. Први је De Administrando Imperio, написан у X веку. Наш други извор је Љетопис попа Дукљанина о коме се врло мало зна. Ова два извора имају снажан утицај на наше разумевање најраније историје Словена који живе на Западном Балкану. Отуда, и на наше поимање модерних нација, односно Хрвата и Срба. Ови извори су толико различити у погледу њихове историчности, времена настанка итд., али у погледу митова, видимо исте обрасце: долазак паганских народа у римску Далмацију, прича о њиховом пореклу, како су крштени, ко су били њихови владари, које су династије имали, када се то догодило и још много тога. Пратећи овај општи етногенетски и митолошки оквир, покушаћемо да закључимо однос између мита и идентитета једног дела европског становништва. Да бисмо постигли овај циљ, користили смо квалитативну и квантитативну анализу садржаја и обезбедили наративне мреже поменутих текстова. Ове мреже илуструју обрасце веза између различитих етногенетичких елемената у списима који служе за формирање групних идентитета од интереса.
Божански геније, субверзивни херој или креативни предузетник? Истраживање различитих аспеката уметника као митске фигуре
Људи су уметност одувек повезивали са стварањем и преношењем митова. Док је мит као тема у уметности детаљно обрађен, истраживања о „митској“ природи личности уметника су далеко ређа. XX и XXI век донели су изазове статусу уметности и уметника у друштву, a историјски лоцирани архетипови и стереотипи које повезујемо са фигуром „уметника“ и данас опстају (нпр. „генијалност“, „субверзивни уметници“, „чудо од детета“, „ексцентрични“ итд.). У овом раду анализирамо различите тропе који се упорно користе за описивање уметника и истражујемо колико су митови који из тога произилазе релевантни у (само)перцепцији српских савремених уметника. Наш мултидисциплинарни приступ овој теми комбинује историјско-теоријску и емпиријску перспективу. Истражујући релевантну литературу, описали смо и мапирали кључне тропе (митске) личности уметника и њихов развој у западној култури. У теоријској анализи се бавимо неодвојивошћу дигиталне културе од свакодневног живота људи данас, који називамо постдигиталним. Испитујемо како прелазак у савременост утиче на одређивање „фигуре уметника“, односно како утиче на савремени процес стварања митова. Пратећи нашу историјско-теоријску анализу, урадили смо пет дубинских интервјуа са савременим српским уметницима како бисмо боље разумели колико су тропи уметника и мита релевантни за њихову самоперцепцију.
Антрополошке импликације Плутархових есхатолошких митова
У раду је изложена упоредна дискурзивна анализа три Плутархова есхатолошка мита, с посебним освртом на антрополошке импликације које митови носе, те на Плутархову литерарно-филозофску амбиваленцију у погледу односа између мита и логоса. Митови описују екстатичнa путовањa јунака, као и његове визије космоса и оностраног света. Анализом се указује на трипартитну концепцију Плутарховог схватања човековог идентитета, као и на специфично тумачење појма демона у склопу тог схватања.
Митопоетика нарциса/асфодела у песми Вежба Ивана В. Лалића
Митопoетски оквир Лалићеве песме Вежбa подразумева комплексне фигуре Деметре, Персефоне и Хада и њихова очитовања у склопу Елеусинских мистерија. У раду се фокусирамо на флоралну симболику која се везује за митолошку фигурaцију Коре/Персефоне, девице са цветним лицем, како је окарактерисана у хомерској Химни Деметри, с обзиром на то да у корену овог грчког мита лежи цветно знамење (првобитна фасцинација цвећем: руже, перунике, љубичице, шафрани, зумбули, затим брање кобног нарциса, те напослетку конзумирање семена нара). На двојаку природу Коре/Персефоне указује и симболика цветова који одређују њену судбину – нарцис/асфодел. Око ове бинарне опозиције концентрисана је Лалићева песма. Асфодел у подземном свету фигурира као пандан нарцису, постављен је као централни симбол у Лалићевој Вежби, те препознат као варијанта загробног нарциса – посувраћени нарцис. Наслов Лалићеве песме сугерише да није реч само о пукој репродукцији мита, већ се Вежба може посматрати као својеврсна песма-поетика у оквиру које се лирски субјект упушта у промишљање самог стваралачког процеса. Овакво тумачење подржано је чињеницом да специфична врста белог нарциса носи назив Narcissus poeticus, у нашој култури познат и као суноврат, те такав бледолики цвет симболизује самог песника.
Овај рад ће се првенствено фокусирати на филозофске приказе Медејиног лика и поступака. Испитиваће се следећи идентитети: родни (које су улоге одређивале жену у антици и да ли су ове дефиниције актуелне и данас), политички (шта значи бити странац и не припадати одређеној политичкој заједници) и психолошки (да ли се страсти неминовно доводе до расцепа у психи или је, напротив, конституишу). Они ће послужити као оквири који оцртавају Медејину изузетну (не)хуманост у грчко-римском друштву.
Двапут рођени бог. Преосмишљавање мита у Еурипидовим Баханткињама
Оглед испитује мит о Дионисовом двоструком рођењу као скривену семантичку осу Баханткиња, полазећи од хипотезе да значај овог наратива надилази поетски контекст у коме се находи и да представља важан степеник у преосмишљавању појма мита, до кога долази на врхунцу полисне културе. Дошавши у Тебу да докаже своју божанску природу и истинитост Зевсовог очинства, Дионис ће у стиху којим се трагедија отвара, пре него што изговори своје име, себе одредити као „дете Зевсово“, док у епилошкој епифанији о себи говори као о „божанском роду“. Ни Дионисова божанска природа, ни Зевсово очинство у трагедији се не доказују експлицитно, већ само имплицитно – способношћу младог бога да разглоби људски ум, разум, разумско хтење, чиме се потврђује и оснажује сфера оноразумског, којој мит остаје чврсто присаједињен. Оглед настоји да покаже како управо у томе лежи Еурипидов одлучни допринос трансформацији појма мита, која је обележила европску повест идеја.
Мит и идентитет: кроскултурални и интертемпорални приступ – увод у темат
Темат под насловом Мит и идентитет: кроскултурални и интертемпорални приступ доноси шест радова и прегршт нових перспектива, методологија, предложених тумачења, прегледа проблематике и оригиналних научних доприноса. У првом дијелу уводног текста се веома сажето објашњавају основни теоријски концепти који су важни за разумијевање темата, а у другом дијелу се у најкраћем представљају радови темата. Сматрамо да су ових шест врсних студија као цјелина успјели да ставе у први план динамичку и искуствену димензије мита и идентитета.
Сва права задржана (c) 2026 ГЛАСНИК ЕТНОГРАФСКОГ ИНСТИТУТА САНУ https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/
Бела Крајина. Срби у Словенији: Насеља и порекло становништва, обичаји.
Сва права задржана (c) 2023 ГЛАСНИК ЕТНОГРАФСКОГ ИНСТИТУТА САНУ https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0/
Rea Kakampoura & Aphrodite-Lidia Nounanaki, Ta Mimidia (memes) tis Pandemias COVID-19. Psiphiaki Laographia kai Humor sta Ellinika Mesa Kinonikis Diktiosis [Memes of the COVID-19 Pandemic: Digital Folklore and Humor in Greek Social Media]
Manolis Varvounis & Georgios Kouzas, Eisagogi stin Astiki Laographia, Theoritikes Prossegisis, Methodologia, Thematikes [An Introduction to Urban Folklore. Theoretical Approaches – Methodology – Themes]
Кад интернет мим постаје наслеђе: проблем методологије баштињења и формирања културног памћења у сајбер простору
У раду се након дефинисања феномена интернет мима, и његовог смештања у оквире популарне културе, представља један од метода баштињења великог корпуса мимова употребљен приликом стварања базе KnowYourMeme. По уочавању измењеног контекста у коме мимови настају, деле се и нестају, покреће се питање формирања културног памћења у сајбер простору на примеру интернет мимова, и даје се критички коментар на начине њиховог очувања. Кроз анализу методологије баштињења интернет мимова, рад се бави следећим проблемима: формирањем будућег мим наслеђа, оквирима културног памћења у сајбер простору, редефинисањем сећања и заборављања у панмеморијским тенденцијама онлајн пројеката очувања наслеђа. На примеру рада KnowYourMeme базе, истичу се проблеми баштињења наслеђа у сајбер простору и прави се компарација са другачијим пројектима који теже да истраже, прикажу, сачувају и интерпретирају мим наслеђе. Одређују се и карактеристике on-the-fly памћења које подразумева истовремено стварање баштине и начина њеног очувања, уз критички осврт на постојеће сајбер пројекте чувања свега.
Дигитална бесмртност – од научне фантастике до потенцијалне интернет реалности
Развој технологијe и биотехнологијe у модерном друштву довео је до тога да бесмртност постане наизглед остварива за човечанство: медицина напредује, живот се продужава, антиејџинг технике су све заступљеније, а програмери који раде на вештачкој интелигенцији тврде да располажу могућностима за стварање дигиталних клонова свести корисника интернета. Путем истраживања постојећих пракси и интервјуа са корисницима интернета који су изгубили некога блиског, рад ће одговорити на питање колико су ово одговарајуће могућности доступне свима. Ово емпиријско истраживање сагледава реалности дигиталне бесмртности, нарочито у оквиру друштвених мрежа и онлајн простора.
Ни Немци ни Чеси. Исељеници из чешких земаља у румунском Банату у замци етницизма
Према нашем мишљењу, научни, као и општи приступи опажања емиграната из чешких земаља, заснивају се на методолошком национализму, који поистовећује концепт друштва са модерном националном државом. На основу тога, чешки досељеници који су почетком 19. века формирали неколико насеља на јужној граници Хабсбуршког царства у данашњем румунском Банату, били су дељени у духу етницизма и методолошког национализма на Чехе (Böhmen) и чешке Немце (Deutschböhmen). Насупрот томе, може се применити алтернативна истраживачка перспектива, представљена концептом националне индиферентности. Намера овог рада је да преиспита колективни идентитет емиграната из чешких земаља у односу на њихов национално индиферентни карактер. У раду се даје предлог превазилажења етницистичког оквира истраживања чешких досељеника увођењем приступа који се може назвати инклузивни приступ исељеништву. Рад је заснован на архивским изворима, локалној штампи и етнографским теренским истраживањима (интервјуима) обављаним од 2010. до 2017. године.
Духови на улицама Атине: Ghostlore и друштвене мреже
Ghostlore или ghost-lore је, укратко, поджанр фолклора усредсређен на приче о духовима које се могу наћи и у прединдустријским и у савременим контекстима. Већина ових прича су повезане са кућама и другим зградама које су или пропале или још настањене али се могу најбоље описати као приватна места. Због природе јавних места – било да су повезана са искуствима људи или се могу описати као не-места – необично је „наћи“ духове на њима, једнако као што је необично наћи их у парковима или на улицама. Ипак, оваква места остају друштвена места, отворена за различите интерпретације и симболизме. Кроз анализу одређених онлајн садржаја, углавном аплоудованих од стране група које своје праксе описују као „истраге“ паранормалног или окултног, у овом раду ће бити расправљена веза између ghost-lore-а и јавних места, углавном у Атини. Надаље, важан аспект демонстрирања ефективности ових онлајн садржаја чине коментари које нетизени (грађани онлajн света) који прате ове „истраге“ остављају, а који резултирају формирањем нових група. Ове групе се формирају онлaјн, али се воде заједничким интересом за питање духова у офлајн свету. Стога, како бисмо истражили како се физички јавни простор реинтерпретира у духу натприродног, овај рад има намеру да приступи дигиталном јавном простору друштвених мрежа.
Симболичке функције саставница урбаног пејзажа Београда – дечја перспектива
У овом се антрополошком раду урбани пејзаж Београда посматра као систем знакова, те се следствено томе говори о функционалним аспектима оних саставница урбаног пејзажа главног града којима су деца основно-школског узраста приписала статус симбола. Рад се у методолошком смислу ослања на резултате два теренска истраживања – првог, које је марта 2021. године спроведено у ОШ „Кнегиња Милица“ на Новом Београду, и другог којим је новембра 2022. године повећана репрезентативност узорка, повишена старосна граница испитаника те проширен територијални обухват града у коме живе деца која су учествовала у истраживању – која збирно дају узорак од 70 деце узраста 7–14 година. Циљ рада је да пружи допринос (за сада ретким) прилозима који се налазе на пресеку две субдисциплине – урбане антропологије и антропологије деце/детињства, те да подстакне даља истраживања у овој области.
Сва права задржана (c) 2023 ГЛАСНИК ЕТНОГРАФСКОГ ИНСТИТУТА САНУ https://creativecommons.org/licenshttps://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0/es/by-sa/4.0/
„На улицама разноликости“: Урбани простор као место рођења слободног изражавања и уметничког стваралаштва: случај Николаса Асимоса у крају Егзархија у Атини
Уметничко стваралаштво у великој мери зависи од окружења које стварају људи и односа који уметнике повезују са тим окружењем, као и од искустава и перцепција самих уметника. Уметник Николас Асимос и даље, 35 година након своје смрти, остаје симбол Егзархије, краја у центру Атине, који се често повезује са интензивним антиауторитарним активностима. У овом истраживању фокусираћемо се на социокултурне услове који су постојали у овом крају између 1976. и 1988. године, у периоду када је Николас Асимос тамо живео и створио већи део свог укупног дела. Кроз анализу садржаја мишљења људи који су га познавали или са њим имали додира преко свог запослења, тврдимо да је урбани простор Егзархије умногоме допринео креативном расположењу овог уметника, омогућивши му прикладне услове за слободно изражавање радова и идеја.
Музички идентитет Рома са улица Београда
У овом раду бавићемо се ромском уличном музичком праксом на територији Београда. Ову праксу покушаћемо да представимо у целости, са свим њеним појединостима, а на основу података с терена (разговор са извoђачима), интернет-извора (snimci sa Јутјуб платформе, текстови и др.) и научне литературе. Ромска пракса је можда и најзаступљенија улична музичка пракса на територији Београда, неупитно је разноврсна, али ипак поседује бројне карактеристике које обликују њен својеврстан идентитет. Дакле, представићемо и анализираћемо елементе поменуте музичке праксе, као што су следећи: 1. извођачки облици, 2. врсте извођачких састава, 3. одабир и стање инструмената на којима се изводи музика, 4. одабир музичког репертоара, 5. језик на коме се пева, 6. одабир јавних простора на којима се она реализује, 7. догађаји и посебни тренуци у којима се одвија ова музичка пракса, 8. музички развој / каријера и 9. експлоатација деце. Циљ рада је да се, на основу анализе представљених сегмената ове уличне музичке праксе, стекне релевантан увид у посебан музички идентитет ромске уличне музичке праксе у Београду. Такође, циљ овог истраживања је и да се начини модел који би могао послужити за даља истраживања ромске уличне музичке праксе у другим већим градовима Србије, па затим и омогућити компаративну анализу, као и увид у заједничке, опште црте овог музичког идентитета.
Посвећени путници, неради слушаоци: Пуштање музике и исказивање ауторитета у јавном превозу у савременој Грчкој
Ова студија се бави употребом (и злоупотребом) музике у савременом грчком јавном превозу, посебно у међуградским аутобусима познатијим као КТЕЛ (по скраћеници која се за њих користи). Укратко, грчки возачи наизглед намећу свој репертоар и музички укус путницима који не могу ефикасно да реагују услед свог инфериорног статуса у возилу. Ово се догађа упркос званичним правилима Министарства саобраћаја која забрањују јавно пуштање музике и возачима и путницима. Овом феномену (као и другим случајевима непримереног третирања путника) у раду се приступа као демонстрацији прекомерне употребе моћи прекомерној употреби моћи и он се тако интерпретира. Такође је повезан са другим (повременим) прекршајима које чине неки возачи, као што су пушење или разговарање мобилним телефоном (обоје је забрањено). Надаље, употреба музике се ставља у шири контекст музичке забаве у савременом грчком свакодневном животу. Ово је једна од првих (ако не и једина) студија овог типа у грчкој академској библиографији, будући да се бави релативно деликатним проблемом (у смислу приватних података и друштвених односа). Стога, аутору није било дозвољено да направи никакве упитнике, већ је хватао детаљне белешке на лицу места и спроводио неформалне интервјуе. Такође је користио методе личног искуства и посматрања са учествовањем током путовања, будући да је већ неколико година редован путник.
Град као мултиспецијски простор: шетање паса у центру Београда током затварања услед ковида 19
Овај рад представља аутоетнографско сведочанство о шетању паса у стамбеном крају центра Београда током затварања грађана услед пандемије ковида 19 почетком 2020. године. Он је такође и покушај, или пре резултат за сада махом експерименталне праксе обављања етнографије уз помоћ паса, будући да су моји пси Дита и Рипли били кључни за обављање теренског истраживања. Затварање, које је било окарактерисано лошим планирањем и правилима у вези са шетањем љубимаца а која су се стално мењала, скренуло је пажњу на три основна проблема: 1) у граду у којем велики део популације чува псе јавне политике у вези са овим готово уопште не постоје; 2) у граду фали јавних зелених површина, и 3) обрасци кретања шетача паса имају тенденцију да конвергирају услед потреба (како биолошких тако и друштвених) паса и ушанчени су у архитектуру и планирање града на локалном нивоу. Због тога, град се помаља као мултиспецијски простор, а друштвени обрасци и руте кретања његових становника који имају псе бивају обликовани, ако не и потпуно одређени, везом између људи и животиња о којој је реч. Ово је постало посебно видљиво током затварања у време када су шетачи паса били једини људи којима је било дозвољено да буду на улици. Стога, у овом раду се анализира како интерспецијски односи (у овом случају између људи и паса) обликују функције урбаног простора у Београду.
Пешаци и пешачке улице у Београду: антрополошки осврт на простор, мобилност и угоститељство у центру града
Београд је протеклих деценија доживео значајну трансформацију централног градског подручја и у смислу конципирања све већег броја јавних простора у пешачке зоне, првенствено затварањем саобраћајница за колски превоз, те установљавањем појединих нових шетачких зона. Овај тренд педестријанизације градских језгара, инициран средином прошлог века у Европи, свој је најјачи изражај у Београду доживео осамдесетих потпуном преобразбом Кнез Михаилове улице и њеним поплочавањем, а касније и ширењем шетачког подручја на околни сплет улица. Почетком 21. Века долази до посебног успона једног комерцијализованог вида „живота на улици“, све већег броја угоститељских објеката на отвореном. Последњих двадесет година сектор услуга постаје један од најбитнијих у градској привреди, те угоститељство и туризам запошљавају значајан број људи, а јавни градски простор се све више прилагођава потребама потрошача оваквих услуга, и становника града и његових гостију. Видно ширење угоститељских објеката на јавним пешачким површинама у Београду отвара питања приоритета у коришћењу јавног простора. У раду ће се разматрати питања коришћења простора, мобилности пешака и угоститељске културе.