О гласнику Часопис Гласник Етнографског института САНУ објављује оригиналне, претходно необјављене радове: оригинални научни рад, прегледни научни рад, научна критика и полемика, приказ, научна библиографија. Часопис Гласник Етнографског института САНУ доступан је у режиму отвореног приступа. Публиковање у Гласнику Етнографског института САНУ је бесплатно. У часопису Гласник Етнографског института САНУ објављују се радови из области етнологије и антропологије и сродних друштвених и хуманистичких дисциплина. Радови могу бити написани на српском и сродним језицима и на енглеском језику. Радови на српском језику штампају се ћириличним писмом. Гласник Етнографског института САНУ излази минимум два пута годишње. Објављује и специјалне бројеве, са посебном тематиком и гостујућим уредником. Сва издања Гласника Етнографског института САНУ, почевши од првог броја, доступна су на следећој адреси: https://dais.sanu.ac.rs/handle/123456789/4515
Сва права задржана (c) 2024 ГЛАСНИК ЕТНОГРАФСКОГ ИНСТИТУТА САНУ https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0/
Бој се стара Турчина и млада Србина: турско-српске паремиолошке паралеле
Замишљање монструозног Другог: Увод у проучавање медикализације немртвих
Чудовишта се могу сматрати лиминалним субјектима, чије амбивалентно телесно постојање доводи у питање културолошки установљене границе између нормалног и абнормалног, исправног и неисправног, здравог и нездравог тела, границе између себе и не-себе, истог и другачијег, нашег и њиховог. Неразграниченост ових категорија производи обличја која се посматрају као монструозна, посебно уколико говоримо о људским чудовиштима, односно бићима након смрти преображеним из човека у чудовиште. Ова бића, која називамо немртвима, застрашују не само својом необичном визуелном појавом, већ преображај подразумева и последице по идентитет. Поред пружања увида у општа становишта о чудовишним Другима, рад указује на медикализацију немртвих, то јест зомбија, пружа основе за истраживање телесних и когнитивних промена насталих услед задобијања болести, те напослетку смрти и преображења у чудовишно, указујући на начине одређивања и редефинисања категорија чудовишности и људскости.
О промени сјеничких ходонима са ономастичког и социолингвистичког аспекта
У раду је, са ономастичког и социолингвистичког аспекта, испитано како су се мењали сјенички ходоними с обзиром на то да је 2019. године у том граду донета одлука да свака улица буде именована посебним називом (за разлику од претходног стања које је подразумевало да је више различитих одељака простора који се могу назвати улицом носило исто име), што је за резултат имало да број ходонима порасте са 51 ходонима на 204 ходонима у Сјеници. Теренским радом и аналитичко-статистичком методом која је подразумевала испитивање на терену добијеног материјала утврђено је да су опстала 24 ходонима, а да 180 од 204 нова имена представљају потпуно нове ходониме. С обзиром на то да Сјеница представља мултинационалну средину, важно је било уочити и како је расподељен удео ходонима српске и бошњачко-муслиманске провенијенције, а, што је посебно важно када се проучавано питање посматра из угла лингвистике, испитано је, између осталог, и у којој су мери заступљени ходоними топонимског, а у којој мери ходоними антропонимског порекла, те потом и уз коју се сферу историје и живота могу сместити имена улица антропонимског порекла.
Мiddlebrow култура и женска еманципација у романескном опусу Љубице П. Радоичић
У овом раду поступно се сагледава еволуција романескног опуса Љубице П. Радоичић (1914–1991), који чине романи Крв се буди (1932), Дана Рачић (1938) и Једноспратне куће (1954). Ослањајући се на једина три претходна истраживања везана за живот и романе ауторке, једно биографско и два жанровско-рецепцијска, те на теоријске закључке Јелене Милинковић о роману као привилегованом жанру за обликовање женске субјективности у међуратној епохи, рад најпре указује на еманципаторски потенцијал али и атипичну позицију сваког од наведених романа у оквиру актуелне романескне продукције у тренутку објављивања. Рад то чини с обзиром на атипичност главне јунакиње, као и атипичност еманципаторског дискурса, те атипичност приповедног стила у односу на доминантно схватање дихотомије између високе и популарне књижевности. Циљ рада је и да одреди позицију сваког од романа у односу на поджанрове који су инспирисали ауторку: љубавни, сентиментални, женски образовни роман, фељтонистички авантуристички и породични натуралистички роман. У коначном, циљ рада је да одговори на питање да ли, постављени у интернационални и транснационални контекст, ови романи ипак припадају одређеном типу књижевности, и у том смислу отвара расправу о постојању middlebrow књижевности и културе у југословенском контексту.
Канали иранских пасторалних номада на мрежи YouTube: видео-наративи о животу племенског народа и етничке групе Лори (Лур) Бахтијари
Овај рад се заснива на квалитативној анализи садржаја видео наратива на случајном узорку Јутјуб (YouTube) канала тзв. иранских номада из етничке групе Лор Бахтијари. Главно питање у основи истраживања је шта антрополог као гледалац и непристрасни посматрач може да сазна и научи из ових аматерских видео-формата, који се могу уврстити у жанр аутохтоног народног филма о свакодневном животу и обичајима пасторалних, делимично седентаризованих, (полу)номада на југозападу Ирана. Овај начин документовања свакодневних пракси номадских породица и кланова јесте пре свега алтернативни начин зарађивања новца на Јутјубу, али је и етнокултурна промоција етничке и племенске групе Лор Бахтијари и туристичка реклама њиховог завичаја – планинских села и сезонских насеља у подручју Загроса, округа Лордеган и провинције Чахармахал и Бахтијари. Посматрање филмова иранских видеографа који и сами припадају култури Лор Бахтијарија био је повод да антрополог почне да се упознаје с академском етнологијом и антропологијом у Ирану, која спада међу оне националне традиције што се налазе на пе риферији главних светских, претежно западних, центара социо-културне антропологије.
видео-канали иранских пасторалних номада
етнокултурна репрезентација и туристичка самопромоција
Аристотеловске схолије у српскословенском преводу „Аподиктичких слова о исхођењу Светог Духа” Григорија Паламе
Српскословенски превод Паламиних Аподиктичких слова сачињен је око 1360. године. Његов аутограф, који је сачуван у Зборнику 88 рукописне колекције Манастира Високи Дечани, садржи велики број схолија, које представљају важно помагало за праћење процеса преношења основног текста. Овај је рад усредсређен на две од схолија које разоткривају философску потку Паламине (теолошке) аргументације – у првом реду, аристотеловску. Након основних информација о значају српскословенског текста Аподиктичких слова, оне су дате у изворнику и преводу на савремени српски језик, а пропраћене су и одговарајућим коментарима.
Грчки шамани, скитски психонаути и дух Ераноса
У раду је дат критички осврт на утицајну теорију о шаманским елементима у религији старих Грка архајског доба. Теорија је заснована током прве половине XX века, највише заслугом класичних филолога Карла Мојлија и Е. Р. Додса, а темељи се на тези да су током колонизације обала Црног мора Грци примили од Скита специфичан вид екстатичке религиозности који је њима претходно био туђ. Тај вид религиозности Мојли и Додс су окарактерисали као шамански, препознавши његове обрасце у читавом низу грчких митских и легендарних ликова и историјских личности. Анализом теоријских поставки и методолошких поступака ових научника, као и реакцијâ научне заједнице на њихове теорије, настојим да тезу о грчком шаманизму поближе контекстуализујем у идејним и интелектуалним токовима двадесетог, али и ранијих векова. Мој закључак је да се та теза мора сагледати у ширем контексту десакрализације савременог друштва, те да указује на чврсто прожимање личних, ненаучних и религиозних уверења и академског бављења студијама религија.
Истраживање пред нама у оквирима је теорије култура сећања и посебно је фокусирано на разлике између значења појмова памћења, сећања и заборављања. Након кратког осврта на употребу ових појмова у процесима конструисања идентитета, овај теоријски оквир биће додатно испитан кроз пример приватног фото-албума као фигуре сећања који је припадао ауторкиној баки, Београђанки рођеној у породици Ашкенази Јевреја. Схватајући да овај фото-албум не открива ни једну слику Холокауста и трагичних успомена иако их се његова протагонисткиња сећала, допринос теорији културе сећања биће понуђен и објашњен помоћу метафоре кафтана. Наиме, чини се да фрагменте свог идентитета, све што се нашем друштвеном окружењу не би допало или аспекте о себи које не желимо да представимо, ми кријемо испод својеврсног кафтана. У раду је стога теорији култура сећања предложен термин кафтанизам као друштвено конструисани заборав, који је потпуно другачији од стварног, дословног заборава.
Srbi u okolici Petrinje – historiografsko- -etnografski pregled (II. dio)
Autor u tekstu na temelju arhivske građe, literature i iskaza kazivača donos informacije o elementima identiteta Srba petrinjskog kraja. Posebno se bavi pravoslavnom vjeroispovijesti i sjećanjima kazivača na svakodnevni život u vrijeme socijalizma, posljednjeg rata (1991.-1995.) i sadašnjice. U tekstu donosi i demografske podatke o kretanju Srba petrinjskog kraja.
Народни плесови као догађај окупљања на улицама Атине
У жижи интересовања овог рада насталог на основу сопствених вишегодишњих теренских истраживања у Атини налази се употреба отворених урбаних простора (паркова, паркинга, улица) као места за окупљање грађана ради практиковања традиционалних народних плесова. Истраживање је усмерено на плесне догађаје које организују неформалне групе грађана, а не различите институције. Показало се да постоји знатно већа заступљеност народних плесова на атинским улицама и у парковима. У раду је посебна пажња посвећена периодичним плесним окупљањима поводом празника Клидонас (23/24 јуна), Међународног дана гајди (10 марта) и плесног догађаја уз гајде у част светог Димитрија (26 октобра). У раду се анализирају различити аспекти ових плесних пракси, њихова улога како у животу самих учесника, тако и на нивоу шире друштвене заједнице. Сами актери наглашавају значај народних плесова у превазилажењу отуђености, успостављању међуљудских контаката и јачању суседских односа.
Препреке и поверење: перцепције здравственог система међу ромским мајкама у Србији
Ово истраживање има за циљ да продуби разумевање препрека и изазова с којима се суочавају ромски родитељи, посебно мајке, у приступу педијатријским услугама у Србији. Истраживање је показало да су лоша доступност и неповерење према здравственом систему, као и културне норме које фаворизују традиционално знање над медицинским саветима кључни фактори који утичу на одлуке ромских мајки у вези са здравственом негом своје деце. Док су педијатријске услуге генерално позитивно оцењене, постоје значајне инфраструктурне препреке, посебно у руралним срединама, које отежавају приступ здравственим установама. Посебна пажња је посвећена важности поверења између здравствених радника и ромских мајки, а педијатри су често виђени као кључни савезници у бризи за здравље деце. Истраживање наглашава потребу како за унапређењем комуникације и културне сензитивности у раду са ромском заједницом, не би ли се побољшало поверење у здравствени систем и унапредили здравствени исходи ромских породица, тако и за уклањањем структурних неједнакости које доприносе негативним искуствима.
Сва права задржана (c) 2025 ГЛАСНИК ЕТНОГРАФСКОГ ИНСТИТУТА САНУ https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0/
ГЛЄТЬ ар(Ї)стотель. Даљи примери аристотеловских схолија у српскословенском преводу ’Аподиктичких слова’ Григорија Паламе
Српскословенски превод Паламиних Аподиктичких слова садржи велики број схолија. Њихов примарни циљ састоји се у појашњењу православног учења о исхођењу Светог Духа. У некима од њих преводилац, како у погледу садржине тако и у погледу порекла, износи на видело одређене сегменте из Аристотелове философије који су тек имплицитно назочни у основном тексту. У овом раду дају се неке од тих схолија у изворнику и преводу на савремени српски језик, а пропраћене су и одговарајућим коментарима.
Мислити изван мреже. Критичко преиспитивање граница теорије „актер-мрежа“
This article critically examines the limitations and challenges of ActorNetwork Theory (ANT) in contemporary social theory. Originally developed as a response to structuralist and constructivist paradigms, ANT offered a radical methodological alternative, emphasizing actor-relationality and emergent networks over predefined so-called social structures. While this approach has significantly shaped disciplines such as Science and Technology Studies (STS), political sociology, and environmental governance, it has also faced sustained criticism. Critics argue that ANT’s refusal to engage with structural determinants, macro-political constraints, and historical asymmetries limits its explanatory power, particularly in relation to domination, hierarchy, and systemic inequalities. This article explores whether ANT can evolve beyond its descriptive commitments to address these concerns without compromising its core principles. Through an analysis of power asymmetries, digital governance, and ecological crises, the article interrogates whether ANT can reconcile empirical inquiry with critical engagement. Ultimately, it argues that ANT’s future depends on its ability to navigate the tension between methodological openness and theoretical reflexivity, raising broader questions about the limits of a theory that seeks to expand beyond the very epistemological constraints that define it.
Сећања из школе и формирање идентитета: трансформативна улога теорије (књижевности)
У фокусу овог текста јесу писана „сведочења”, односно сећања неколико студената књижевности, у којима они говоре о формирању идентитета у школи. Сви студенти су похађали изборни предмет „Књижевнотеоријска терминологија и изучавање културе” на Филолошком факултету Универзитета у Београду. У силабусу предмета је предвиђено да се на једном часу раде поглавље из књиге Заједничке школе/различити идентитети. Национално јединство и културна разлика Валтера Фајнберга (Walter Feinberg), чланак Ненада Величковића о вредновању и одабиру читанки у Босни и Херцеговини, као и да се анализирају конкретни примери из читанки за српски језик и књижевност објављених у првој деценији 21. века. Студенти су у својим забележеним сећањима повезали проблеме и теме из наведених текстова, као и примере из читанки, са конкретним догађајима који су се десили у њиховим школама, као и изван учионица. Лична искуства студената представљају могуће реакције на доминантне идеје и вредности које се нуде у уџбеницима и школским програмима уопште.
Између ритуала и технологије: Социјална артикулација праисторијске металургије у кроскултуралној перспективи
Овај рад истражује релевантност етнографских података о ритуалној металургији за разумевање преплитања ритуала и технологије у праисторијској металургији. Фокусирајући се на подсахарску Африку, рад описује ритуалне праксе у контексту екстракције гвожђа, укључујући родне улоге, употребу „медикамената“ и пратеће ритуале и табуе. Студија случаја халколитске металургије бакра у Јужном Леванту упоређује се са обрасцима друштвене артикулације афричке металургије и закључује се да је за екстрактивну металургију бакра током халколита јужног Леванта најрелевантнији „Трансформаторски образац“, у оквиру кога долази до најизраженијег преплитања између технолошке и ритуалне улоге металурга. Рад закључује да, иако треба избегавати директне аналогије између етнографских и археолошких података, етнографска истраживања пружају вредан увид у различите начине на које је праисторијска обрада метала могла бити друштвено и ритуално артикулисана.
Брисање граница: истраживање процеса еманципације Ромкиња у оквиру пројекта ХЕРОИНЕ
Савремена друштва, како на глобалном, тако и на локалном нивоу, постају све свеснија потребе за инклузивношћу и равноправношћу, нарочито оних социјалних група које су историјски биле запостављене или маргинализоване. Еманципација жена, у ширем контексту, постаје један од кључних механизама у борби против дискриминације и неједнакости. Њена је улога посебно значајна у случајевима када се жене, поред родне, суочавају и са другим облицима структурне неједнакости – етничке, социјалне и/или економске. Управо такав положај карактерише животне оквире Ромкиња, чија се еманципација, и поред постојеће историје проучавања, и даље недовољно истражује, нарочито у контексту стварања дубљих и свеобухват нијих увида у њихове борбе и постигнућа. Овај рад настоји да пружи нов поглед на процес еманципације Ромкиња, мапирајући путеве њиховог оснаживања кроз анализу препрека са којима се суочавају, али и пракси отпора, солидарности и самосталног деловања које граде просторе слободе и субјективности. Аутори то чине на основу резултата истраживања спроведеног у оквиру пројекта ХЕРОИНЕ који, под покровитељством Центра за промоцију науке, реализује Етнографски институт САНУ у сарадњи са Филозофским факултетом УБ и Ромским женским центром „Бибија“. Примењујући партиципативну методологију мапирања заједнице – релативно нову у српским друштвеним и хуманистичким наукама – Ромкиње добијају активну улогу у обликовању властитих прича, чиме се дестабилизује традиционална, патерналистичка епистемолошка позиција истраживача.
Скривени шав: етнографија и женски активизам почетком 20. века
У раду се представља активистичка димензија етнографије у српској заједници у Аустроугарској монархији у контексту еманципације жена. Централне фигуре етнографског активизма су Савка Суботић и Јелица Беловић Бернаджиковска, стручњакиње у области веза и орнаментике, кустоскиње, есејисткиње, уреднице и мобилизаторке женских група и организација. У раду се предочавају линије њиховог деловања: публицистички и есејистички рад, организовање и кустосирање локалних и међународних изложби, предавања, преводилаштво и учешће у раду женских удружења. Нарочита истраживачка пажња посвећена је интернационалној перспективи њиховог деловања која је у досадашњим истраживањима била маргинализована у корист деловања у националном оквиру и његовим родним политикама. Интернационално умрежавање, остварено кроз етнографски активизам у Монархији, имало је формативну улогу у трансфромацији еманципаторских акција и дискурса почетком 20. века у српској култури. Етнографски рад рефлектује трансформацију феминистичког дискурса од борбе за уписивање жена у парадигматичне националне наративе преко борбе за економску и професионалну еманципацију до борбе за политичка права жена. Културно посредништво етнографкиња пружа увид у различите стратегије интернационалног умрежавања активисткиња/феминисткиња почетком 20. века.
Етнокореологија на Факултету музичке уметности у Београду – од фолклористичке парадигме ка дискурсу институционално и национално специфичне дисциплинарне оријентације у време (пост)традиције
Др Оливера Васић сматра се родоначелником етнокореологије као академске научне дисциплине у Србији. Она је својим истраживачким и едукативним приступом наставила деловање Љубице и Данице Јанковић. Методолошка основа ове научне парадигме заснива се на фолклористички фундираној идеји сакупљања и очувања етнички дистинктивних традиционалних плесова означаваних синтагмом „народнa игрa” у циљу уобличавања национално јединствене српске културе, најпре посредством њихове реконструкције у оквиру теренских истраживања, а затим кроз записивање кинетичке и музичке компоненте појединачних плесова и публиковање плесних етнографија појединачних географских области. Формална етнокореолошка едукација на Факултету музичке уметности започета је на основама представљеног приступа 1990. године. Након 2000. године, кроз развој наставног кадра у ужој научној области и његову посредну едукацију у интернационалним научним оквирима, она је почела да се трансформише. Кључним теоријским и методолошким заокретом може се сматрати концептуалозовање појма „традиционални плес” (видети: Rakočević 2011). Употреба овог појма подразумева диференцирање плесних компоненти (кинетике и музике) остварујући смисао у процесима синтетичког сагледавања текстуалних и контекстуалних равни плесних реализација, а истовремено маркира дифузно ширење фолклористичког усредсређења етнокореолошких истраживања са сеоских „народних игара” из прошлости на разноврсне форме плеса интерпретативно позиционираних у вишезначно поље „традиционалног” културног израза. Оригинални теоријски концепти, који произлазе из оваквог институционално и национално специфичног етнокореолошког дискурса, представљају специфичан апликативни научни потенцијал, који овој дисциплини даје посебан смисао у ери очувања нематеријалног културног наслеђа. У раду се дијахронијски сагледава и теоријски интерпретира пракса етнокореолошке едукације на Факултету музичке уметности у Београду, са посебним фокусом усмереним на процесе трансформисања институционално и национално специфичне научне парадигме.
„Косовски циклус” компонованих песама Драгана Николића
У фокусу овог рада јесте сагледавање композиторског стваралаштва Драгана Николића из Панчева, чији уметнички опус обухвата и специфичну тематску целину коју је означио као „Косовски циклус”, а надахнуту музичкофолклорним наслеђем Косова и Метохије. Ради потпунијег увида у Николићево стваралаштво, са аутором, као и његовим пријатељем текстописцем Иваном Караклићем, вођени су полуструктурисани и слободни интервјуи. Имајући у виду да Драган Николић сопствено стваралаштво у оквиру „Косовског циклуса” именује као етномодерну, научна интерпретација назначеног уметничког концепта заснована је на препознавању елемената карактеристичних за традиционални косовскометохијски израз. Умрежавањем етнографских података са анализом поетских и музичких структура у овом циклусу, те њиховом компарацијом са до сада записаним песмама са Косова и Метохије, успостављен је однос између (ново)традиционалног/ неотрадиционалног и савременог интерпретативног стила. У оквиру „Косовског циклуса” посебно се издваја песма под називом „Косовски божури”, која у великој мери кореспондира са примерима записаним у градским срединама Косова и Метохије. Она је до сада доживела највећу популарност код шире публике и често се перципира као пример „изворног народног” музичког наслеђа. Остале анализиране нумере из циклуса, обележене елементима новије компоноване народне музике и примесама популарнијих музичких жанрова, нису достигле такав пријем у јавном аудиторијуму. Независно од тога, сагледавањем особености композиторског стваралаштва Драгана Николића уочава се потреба и жеља да се у компонованим песмама/етномодерни „оживи” Косовски мит као важан сегмент националног идентитета.
Транснационалне стратегије пословања српских предузетника у Бечу
У овом раду истражујемо транснационалне пословне стратегије српских предузетника у Бечу кроз анализу њихових миграционих путева, друштвених мрежа и пословних модела. Рад се заснива на етнографском истраживању и грађи прикупљеној уз помоћ полуструктурираних дубинских интервјуа које смо обавили са српским предузетницима у Бечу. Анализирајући наративе саговорника, у раду идентификујемо кључне обрасце у њиховим предузетничким праксама, укључујући ослањање на друштве не мреже, прилагођавање аустријском пословном окружењу и одржавању економских веза са Србијом и другим земљама у којима послују. Основни налази указују на то да су српски предузетници у Бечу активни у стварању транснационалних економских простора, комбинујући ресурсе, знања и тржишне стратегије двају или више држава.
Трансгенерацијска и(ли) транскултурна трансформација стварности сеоске заједнице: здухаћ, змијар или (рурални) езотерик
За време дугогодишњих истраживања демонолошких предања, сусретао сам се са поменима посебних појединаца за које се веровало, или који су за себе тврдили да поседују одређене моћи. Најчешће сам се сретао са змијарима. Занимљиво је да су неки од њих били „потомци здухаћа” од којих су, како тврде, „наследили моћ”. Други су задржали „моћи” предака, али су правац деловања усмерили ван свог културног или географског окружења као својеврсни „сеоски езотерици”.1 Трећи саговорници су „моћи” развили кроз нетрадицијске изворе сазнања, а метод, циљ и простор деловања проширили у односу на село. У овом тексту анализирамо три (идентитетска) модела дефинисана различитим извором сазнања или овладавања моћи, као и методом, односно, циљем специфичног деловања. Како у тексту настојим да укажем, ови специфични идентитети представљају одраз хибридизације друштвене и културне стварности дефинисане кроскултурним дијалогом који обликује хабитус, односно идентитете мојих саговорника данас. Ове феномене посматрам као последицу прилагођавања постмодерном или пак, (пост)постмодерном свету у односу на који заједнице фигурирају као платои промишљања стварности, сопства и стратегија опстанка својих припадника.
Свет који нестаје: Ернесто де Мартино и Драгослав Антонијевић о последњем ритуалном трансу у Европи
Овај рад биће покушај параленог читања теорија и текстова о ритуалном трансу српског етнолога Драгослава Антонијевића и италијанског историчара религије Ернеста де Мартина. Рад ће понудити тумачење и разумевање Антонијевићевог писања о русаљском ритуалу и Де Мартиновог писања о тарантизму као одјеке времена у којем су живели, истраживали и писали. Ово време одликовала је брза урбанизација и модернизација која је доносила вртоглаве промене и оба ова научника била су свесна да један свет, свет који су истраживали, брзо нестаје. Иако су имали различите приступе у разумевању овог света њихово промишљање ових феномена одликује дубоки осећај да се налазе на „покретном песку”. Са друге стране, средина двадесетог века отворила је у антропологији кључна питања деколонизације, односа моћи и саме природе етнографског рада. Де Мартино је отворено истраживао ова питања, али она се могу наћи и у Антонијевићевом писању. Ова питања не губе на свом значају и ургентности ни дан данас. Најзад, рад ће указати на потенцијални значај писања ова два истраживача и са становишта оживљавања „медитеранске антропологије“.
ПРИКАЗИ · ХРОНИКА · КРИТИКА
Румунска православна црква у Србији данас: између историје и савремености
У овом раду истражује се савремено стање Румунске православне цркве у Србији, са посебним освртом на њену улогу у очувању верског и културног идентитета румунске заједнице. Анализирани су историјски контекст, демографски и социо-културолошки контекст, као и утицај цркве на свакодневни живот верника. Истраживање је засновано на полу-структурисаним интервјуима са румунским православним свештеницима, као и на анализи црквене штампе и званичних извора. Рад наглашава изазове попут демографског опадања, језичких баријера и опадања интересовања за цркву и истиче значај цркве у очувању културног и духовног наслеђа румунске заједнице у савременом српском друштву. Кључне речи: Румунска православна црква, Румуни у српском Банату, религиозност, пост-комунистички период
Донирање органа: поједине представе верника Српске православне цркве и критички осврт на утемељење праксе
Донирање органа тема је многих дискусија и посебно релевантан предмет истраживања различитих дисциплина последњих неколико деценија; брзина којом се биомедицинске технологије развијају и примењују омогућила је различите интерпретације ове праксе. Анализирајући ставове саговорника у кључу блиског идентификовања, као православних црквених верника, обрадиле смо неколико релевантних тема које се протежу кроз њихове одговоре. Формирајући мишљење на основу различитих извора, наши саговорници откривају контрадикторности и нијансе које одликују друштвено разумевање и имплементацију ове праксе. Анализа њихових прича употпуњена је критичким освртом на историју развоја трансплантационе технологије, културне основе главних принципа на којима се ова технологија базира, те на интерпретацији релевантних актера који учествују у њеном практиковању и формирању идеја о њој у датом тренутку. Фокусирајући се, превасходно, на праксу донирања, а не искуства примаоца органа, настојале смо да проширимо опус истраживања на ову и сличне теме у локалној истраживачкој пракси. Кључне речи: донирање органа, православље, биоетика, мождана смрт, интегритет тела, доброчинство
Улога и значај духовника: наративи верника Српске православне цркве
Овај рад истражује концептуализације духовника у православном хришћанству, с акцентом на наративе верника Српске православне цркве. Фокус је на улози духовника у индивидуалној религиозности и на њиховом значају за пораст броја православних верника од краја 20. века до данас. Истраживање је засновано на етнографској грађи прикупљеној током пројекта „Црквено-религијске праксе православних верника у Србији: антрополошко истраживање” (2021–2023), као и на релевантној стручној и верској литератури. Функција духовника зависи од друштвених, историјских и културних околности, при чему они пружају стабилност у кризним временима или делују као учитељи у периодима релативне стабилности. Данас духовници обједињују традиционалне улоге са новим формама духовног вођења, од медијске присутности до саветовања у интеграцији религиозних вредности у савремени живот. Наративи испитаника наглашавају личну улогу духовника у њиховом духовном узрастању, док савремена пракса указује на адаптацију религијских модела захтевима модерног доба. Рад истиче да је концепт духовника динамичан, рефлектујући промене у духовним и друштвеним потребама верника. Истраживање је показало да је улога духовника вишеслојна јер обједињује и тајну исповести и лични духовни однос са верником, а у неким случајевима и харизматски ауторитет старца. Кључне речи: духовници, старци, Српска православна црква, православни верници, Србија
Верска настава у Србији – двадесет четири године после враћања у образовни систем
Процес ревитализације религије претходио је враћању верске наставе у образовни систем Србије. После полувековног изгнанства Српска православна црква је изашла у јавни простор. Конфесионална верска настава враћена је као факултативни предмет у наш образовни систем (2001/2). Већ следеће школске године (2002/3) веронаука и грађанско васпитање постали су обавезни изборни предмети. Данас, после двадесет четири године њиховог присуства, и даље су актуелна спорења око статуса који треба да имају ови предмети, чему је допринело њихово преименовање из изборног предмета у изборни програм 2017. године. После трагичних догађаја у ОШ „Владислав Рибникар” маја 2023. године, најављена је измена Закона о основима система образовања и васпитања. Овим ће се верској настави вратити статус изборног предмета, а вероучитељи ће моћи да закључују уговор о раду на неодређено време. У другом делу рада износимо резултате емпиријског истраживања о ставовима ученика 4. разреда две средње школе у Београду: Математичке гимназије и Геолошке и хидрометеролошке школе који похађају часове веронауке. Циљ истраживања је био да сазнамо да ли ученици познају и практикују верске обичаје и ритуале; Који је био мотив њиховог опредељења за похађање верске наставе; Да ли су испуњена њихова очекивања овим предметом? Истраживање је било проведено априла 2023. године на случајном узорку од 93 ученика. Резулати истраживања су потврдили нашу претпоставку да ће се одговори разликовати и по школама и по полу. Кључне речи: верска настава у школи, Српска православна црква, вероучитељи, ставови средњошколаца, Србија