О гласнику Часопис Гласник Етнографског института САНУ објављује оригиналне, претходно необјављене радове: оригинални научни рад, прегледни научни рад, научна критика и полемика, приказ, научна библиографија. Часопис Гласник Етнографског института САНУ доступан је у режиму отвореног приступа. Публиковање у Гласнику Етнографског института САНУ је бесплатно. У часопису Гласник Етнографског института САНУ објављују се радови из области етнологије и антропологије и сродних друштвених и хуманистичких дисциплина. Радови могу бити написани на српском и сродним језицима и на енглеском језику. Радови на српском језику штампају се ћириличним писмом. Гласник Етнографског института САНУ излази минимум два пута годишње. Објављује и специјалне бројеве, са посебном тематиком и гостујућим уредником. Сва издања Гласника Етнографског института САНУ, почевши од првог броја, доступна су на следећој адреси: https://dais.sanu.ac.rs/handle/123456789/4515
ОСВРТ НА СЛОБОДУ ОГЛЕДАЊА У НОЋИ МУЗЕЈА 2019 – ПОГЛЕД ИЗНУТРА
Сва права задржана (c) 2021 ГЛАСНИК ЕТНОГРАФСКОГ ИНСТИТУТА САНУ https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/
AMIR DURANOVIĆ, ISLAMSKA ZAJEDNICA U JUGOSLAVENSKOM SOCIJALIZMU 256–260
MICHAL PAVLÁSEK, Z MORAVY AŽ DO VELIKÉHO SREDIŠTĚ. ETNOGRAFICKÉ PODOBENSTVÍ O ZAPOMENUTÉ NÁBOŽENSKÉ KOMUNITĚ
АНТИКА И МИ(Т): ПРЕИСПИТИВАЊЕ ДОМИНАНТНИХ ТОКОВА РЕЦЕПЦИЈЕ АНТИКЕ
ДА ЛИ СУ ГОРАНЦИ (МИГРАНТИ) ПРЕКИНУЛИ СА ГОРОМ?
ULICE NIKŠIĆA KAO ODRAZ URBANOG ŽIVOTA I KULTURE
Rad se bavi istorijom, kulturom i urbanim duhom oslikanim kroz život ulice. Tema je posebno interesantna imajući u vidu da je ovaj grad vrlo značajan kulturni centar u crnogorskim okvirima, a da je njegova storija ispisivana najčešće na neformalan način na ulicama i u kafanama. Obuhvaćen je period od poznih godina XIX vijeka do kraja XX vijeka. Tekst predstavlja svojevrsnu sublimaciju izvjesnih karakteristika urbaniteta koje se tiču različitih aspekata života i djelovanja. Bavi se i vezama ulice i boemskog života ovoga grada, književnim inspiracijama, ličnostima heroja i oriđinala koji su sebe utkali u duh mjesta burne istorije i bogate kulture. Obrađena su i pojedina znamenja kao važne tačke i bitni simboli prošlosti Nikšića. Obilje citata i referenci prožima tekst kako istorijskim izvorima, tako i naučno-teorijskim radovima, koji bisocijativno stvaraju integralni pregled života ulice u ovom gradu. Rad pripada oblasti istraživanja urbane kulture i uključuje različite vrste izvora – od naučnih tekstova, preko književnih djela i zapisa putopisaca, do novinskih članaka.
НЕЧИЈА ИЛИ „ОПШТЕНАРОДНА“ ПАЦИЈЕНТКИЊА: ЗНАЧАЈ ДРУШТВЕНОГ ПОЛОЖАЈА И НЕФОРМАЛНИХ ОДНОСА ПРИЛИКОМ ПОРОЂАЈА У СРБИЈИ
Антрополошка истраживања постсоцијализма указују на неопходност стварања неформалног односа (везе) за навигирање кроз системе социјалне и здравствене заштите, док феминистичка истраживања порођаја указују на негативне последице доминантног медикализованог модела рађања на порођајно искуство жена који одликује технократски и отуђујући приступ према женама. Овај рад спаја ова два вида истраживања и указује на улогу неформалних односа, веза, приликом преговарања порођаја у Србији, али и на значај друштвене позиције људи утичу на могућности коришћења везе. Заснован на осамнаесто-месечном етнографском раду о праксама пружања здравствене неге трудницама и породиљама, овај ради има за циљ да укаже како друштвени положај жене утиче на њену способност да успостави везу унутар система државне здравствене заштите, али и да преиспита тврдњу да везе могу да заштите жену од интервенционизма приликом порођаја у Србији. Имати свог лекара „преко везе“ спада у корпус основних брига жена у Србији када се приближи време за порођај. Ако има успеха у овом подухвату, трудница се претвара из ничије, то јест, „општенародне“ пацијенткиње у нечију пацијенткињу. Жене лошијег економског стања, жене из руралних средина и често жене ромског етничког порекла имају ограничене могућности остварења везе у државним породилиштима. Везе не успевају у потпуности да заштите жене од интервенција, већ утичу на врсту и време спровођења интервенција.
порођај, Србија, везе, технократски модел рађања, друштвено позиционирање
ТУМАЧЕЊЕ „ВЕЛИКОГ ПРАСКА“: ПОТЕНЦИЈАЛИ ПРОМАТРАЊА САВРЕМЕНЕ КОСМОГОНИЈE КАО МИТСКОГ НАРАТИВА
Текст пружа сажет низ аргумената који оправдавају антрополошко бављење савременом космологијом, пре свега њеним пријемчивим и популарним изразом. Предлаже се теоријско проматрање космогонијског сегмента популарне космологије, као форме савременог секуларизованог мита који у себи садржи карактеристике конвенционалног фолклорног наратива. У најкраћем је пружен сет идеја које популарну космологију и њен космогонијски део контекстуализују у културни рат који су на прелому миленијумa водили поједини хришћански теолози и секуларни филозофи. При томе, рад указује на потенцијале антрополошке перспективе популарне космологије.
космологија, космогонија, популарна космологија, секуларни мит, културни рат, антропологија
НИКАД НЕДЕЉОМ: ФЕМИНИСТИЧКО ПРЕИСПИТИВАЊЕ ДОМИНАНТНЕ ЕПИСТЕМОЛОГИЈЕ И ФИЛОЗОФСКЕ ТРАДИЦИЈЕ
Овај рад ће кроз интерпретацију филма Никад недељом (1960) Жила Дасена отворити важна епистемолошка питања из феминистичке перспективе. Радња филма смештена је у савремену Грчку, а главни протагонисти су проститутка Илија и амерички туриста Хомер који је истовремено разочаран Грчком у коју је дошао, као и женом у коју се заљубљује. Његова неспособност да разуме људе и ситуације у којима се нашао, као и покушај да Илији пружи образовање намећући јој сопствене вредности и идеје о античкој Грчкој, разоткривају шовинизам и културни колонијализам, отварајући питања кључна за феминистичке и друге критичке епистемологије, а то су: ко производи знање, за кога и како знању критички прићи. Најзад, кроз интерпретацију Илијиног односа према знању, осврнућу се и на феминистичко схватање отеловљеног феминистичког субјекта. Поред тога, позабавићу се хегемоним односом Запада према античкој грчкој прошлости.
доминантна епистемологија, критичко мишљење, феминистичко знање, Никад недељом
УВОД У АНТРОПОЛОГИЈУ ФОТОГРАФИЈЕ У СРБИЈИ
Упркос значајним искорацима са почетка 20. века, све до осамдесетих година истог века није постојало систематско и институционализовано етнолошко-антрополошко промишљање фотографије у Србији. До тада, фотографија је коришћена првенствено као помоћно техничко средство за послове теренског бележења, документације и презентације грађе у музејима или научним институцијама. Међутим, од краја 20. а поготову почетком 21. века све већи број друштвених научника укључује овај медиј у своје радове, било кроз историјска и теоријска разматрања, било кроз практичну употребу у конкретним истраживањима. Овај искорак могуће је временски повезати са институционализацијом поддисциплине визуелне антропологије у Србији. У раду се износи претпоставка да су оба тока део ширег процеса који се назива визуелним заокретом (енг. the visual turn), и са њиме повезаног процвата систематског размишљања о визуелној култури (енг. visual culture). Намера нам је да у овом раду реконструишемо главне црте визуелног заокрета у домаћој научној средини и укажемо на неке од његових последица. Такође, циљ нам је да прикажемо важнија достигнућа која се могу повезати са поменутим заокретом и размотримо њихов утицај на новије примере размишљања о фотографији, односно коришћења фотографије у етнолошкоантрополошким истраживањима у Србији. Акценат ће бити стављен на разматрање примера који имају значај у теоријском, методолошком или примењено-научном оквиру.
антропологија фотографије, етнологија и антропологија фотографије у Србији, визуелни заокрет, визуелна култура, визуелна антропологија
ИСЛАМСКА ЗАЈЕДНИЦА СРБИЈЕ И ИСЛАМСКА ЗАЈЕДНИЦА У СРБИЈИ: АКТУЕЛНА СИТУАЦИЈА, АКТЕРИ И ДЕШАВАЊА
Рад се бави узроцима и последицама непостојања јединствене исламске заједнице у Републици Србији од 2006. године, када је донет Закон о црквама и верским заједницама, до 2012. године. Како бих истражила ово питање, анализирам међусобне односе између двеју доминантних исламских заједница Републике Србије. У аналитичком делу примењена је Бурдијеова теорија друштвених поља. Поред секундарне литературе, анализирам дневне новине које извештавају о овој теми, као и изјаве главних актера из интервјуа које сам с њима обавила. Радом желим да допринесем бољем разумевању положаја исламских заједница у Србији, који је условљен друштвено-политичким односима у исламским заједницама и земљи.
Закон о црквама и верским заједницама, Исламска заједница Србије, Исламска заједница у Србији [Ријасета Исламске заједнице у БиХ], теренско истраживање, Бурдијеова теорија поља
КРВОЖЕДНИ ТИРАНИН ИЛИ ПРАВЕДНИ ГОСПОДАР? СМАИЛ-АГА ЧЕНГИЋ У КЊИЖЕВНОСТИ И УСМЕНОЈ ТРАДИЦИЈИ
Убиство истакнутог босанско-херцеговачког вође Смаил-аге Ченгића 1840. године одмах је инспирисало снажну продукцију у јужнословенској писаној и усменој књижевности. Ови наративи, у које спадају написи и чланци у оновременој српској и хрватској штампи, усмене песме и нарочито Мажуранићев уметнички епски спев Смрт Смаил-аге Ченгића (1846), писан у духу усмене народне епике, канонизовали су Смаил-агу као крвожедног тиранина чији је искључива намера била да тероризује и истреби себи потчињене хришћане. Међутим, неки маргинализовани локални наративи и усмена народна традиција, који ће бити размотрени у овом раду, такође памте Смаил-агу као праведног вођу, заштитника своје раје и храброг ратника. Штавише, када се детаљније размотри свих десетак доступних варијанти усмених песама о смрти Смаил-аге Ченгића, сакупљених између 1845. и 1860. године, и касније сакупљене анегдоте из Херцеговине, стиче се утисак да изразито негативна представа о Смаил-аги у писаној књижевности представља пре допринос српских и хрватских национал-романтичара половином деветнаестог века, неголи што доноси верну слику популарне представе о њему у народу и крају у ком је деловао. У закључку, рад се залаже за шире посматрање укупне полифоне наративне традиције и ревитализацију традиционалних наратива који величају извесне вредности које надилазе стриктне религијске, етничке и националне поделе, као начин за преосмишљавање и превредновање односа који јужни Словени гаје према османском наслеђу.
Смаил-ага Ченгић, Иван Мажуранић, Смрт Смаил-аге Ченгића, јужнословенска епска традиција, романтичарски национализам
ВАКУФИ У КАДИЛУЦИМА ЛЕСКОВАЦ, ПРОКУПЉЕ, КУРШУМЛИЈА И ПИРОТ У 18. И 19. ВЕКУ
Тема овог рада су муслиманске задужбине, вакуфи, који су на Балкан стигли с Османлијама. Најинтензивнија муслиманска задужбинарска делатност на територији данашње југоисточне Србије уочљива је након коначног османског освајања средином 15. века, па до краја 16. века. То је и време у коме се у највећој мери одиграло преобликовање затечених средњовековних хришћанских насеља у преовлађујуће муслиманска османска насеља. Османска грађа на основу које је представљена ова институција код нас је нова, до сада неистражена и чува се у Османском архиву Председништва државних архива Председништва Републике Турске у Истанбулу. Ради се о попису вакуфа из 1839. године, чији су превод и коментари дати у прилогу. У раду сам упоредила изворе о вакуфима из ранијег периода с пописом из 1839. године. На тај начин сам успела да утврдим промене до којих је, у међувремену, дошло, односно који вакуфи су се одржали на територији кадилука Лесковац, Прокупље, Куршумлија и Пирот, до тренутка састављања овог документа. На основу пописа из 1839. године, утврдила сам да је на простору данашње југоисточне Србије било укупно 70 вакуфа, од тога је у кадилуку Пирот било активно 36 вакуфа, у кадилуку Прокупље их је било 10, у кадилуку Лесковац 21 и у кадилуку Куршумлија три вакуфа. Ради се углавном о непокретној имовини, различитим објектима верског, просветног, јавног, комуналног карактера.
вакуф, 18–19. век, Лесковац, Прокупље, Куршумлија, Пирот, Османско царство
ПРЕЛАЗАК НА ИСЛАМ СТАНОВНИШТВА ГОРЕ И ОПОЉА, ПРЕМА ОСМАНСКИМ КАТАСТАРСКИМ ПОПИСИМА
Исламизација становништва двеју суседних области јужно од Призрена, Горе и Опоља, одвијала се у различитом обиму током вишевековне владавине Османског царства на Балкану. У Гори, насељеној словенским становништвом, она је текла изузетно споро, док је у Опољу, насељеном Албанцима, била неупоредиво интензивнија. Циљ овог рада је да, на основу анализе османских катастарских пописа из 15. и 16. века, утврди разлоге који су утицали на обим преверавања становника ове две некадашње српске средњовековне жупе, потоње османске нахије. Како утврђујем у раду, међу најзначајније спадају, с једне стране, врло развијена црквена организација на простору Горе, а с друге стране, близина Призрена, војно-административног центра Призренског санџака, у коме су деловали високи представници власти пореклом из Опоља.
исламизација Балкана, Горани, Османско царство, 15–16. век
ПОЛИТИЗАЦИЈА ЕТНИЧКЕ ПРИПАДНОСТИ И РЕЛИГИЈЕ У СВАКОДНЕВНОМ ЖИВОТУ У СЕВЕРНОЈ МАКЕДОНИЈИ
Циљ рада је да анализира динамику односа религије и етничке припадности у Републици Северној Македонији. Посебна пажња се посвећује етно-политичким тензијама између Албанаца и Македонаца и употреби религије и верских симбола у овом контексту, што се одражава како у политичком дискурсу, тако и у свакодневном животу и друштвеним односима, утичући на представе и колективна схватања људи о религији и етничкој припадности. Налази показују да је процес одржања и промене етно-религијских граница динамичан, вишестран и вишеслојан. На њега утичу домаће политичке, друштвене, економске и културне околности, као и међународни чиниоци, попут Европске уније, приступања земље НАТО-у, као и ширења идеологије радикалног ислама.
Македонци, Албанци, ислам, православно хришћанство, границе
БАЈРАМСКА СОФРА У БЕОГРАДУ – ДОПРИНОС МЕЂУРЕЛИГИЈСКОМ ДИЈАЛОГУ И ВИДЉИВОСТИ МАЊИНСКИХ ВЕРСКИХ ЗАЈЕДНИЦА
Рад је посвећен истраживању Рамазанског бајрама и Бајрамске софре. Исламска заједница Србије и Културно друштво муслимана Србије „Гајрет“, од 2009. године организују Бајрамску софру на јавном простору испред Бајракли џамије у Београду. Будући да се организује у оквиру Рамазанског бајрама, њено значење се може посматрати и анализирати у религијском, али и у ширем друштвеном контексту. У овом раду Бајрамску софру посматрамо у контексту успостављања интеррелигијског дијалога у широј друштвеној заједници. На тај начин настојимо да сагледамо елементе дијалога између исламске заједнице и других верских заједница, као и грађана Београда, ослањајући се на неке од теоријских концепата о интеррелигијском дијалогу и његовим формама. Истраживање Бајрамске софре започето је 2020. године с намером да се сагледају друштвене и религијске особености тог сегмента Рамазанског бајрама, али и да се укаже на (не)видљивост мањинских верских заједница у Србији.
Бајрамска софра, Рамазански бајрам, Исламска заједница Србије, Културно друштво муслимана Србије „Гајрет“, мањинске верске заједнице, интеррелигијски дијалог
ОСМАНСКО НАСЛЕЂЕ: СТРАТЕГИЈЕ, ТОПОСИ И АКТЕРИ
У првом делу уводног текста представљам теоријски оквир који однос према османском наслеђу смешта у шири друштвено-културолошки контекст. Разликујем две основне стратегије у односу према османском наслеђу у модерним друштвима балканских земаља, а то су: деосманизација (поништавање османских утицаја) и интернализација (посвајање). Даље, указујем на то да су обе стратегије настале под директним утицајем дискурзивне праксе оријентализма, с којим деле реторику и унутрашњу логику. Затим, показујем, на основу неколико примера језичких и културних пракси, како се спроводе обе стратегије у Србији. У другом делу, представљам радове темата и издвајам теме заступљене у њему, а то су: међурелигијски дијалог, преговарање етничке и религијске припадности у свакодневном животу, религијска конверзија, наслеђене институције османског друштва и однос према њима, (ре)презентација историјских фигура и догађаја у књижевним наративима, муслиманске верске организације у прошлости и садашњости. Темат има за циљ да допринесе академском дијалогу у нашој и међународној средини, у коме су стратегије, топоси и актери који се везују за османско наслеђе, муслимане и ислам веома актуелни.
османско наслеђе, Србија, оријентализам, муслимани, ислам
БИБЛИОГРАФИЈА РАДОВА О СТРАДАЊУ РОМА У ДРУГОМ СВЕТСКОМ РАТУ НА ТЕРИТОРИЈИ ЈУГОСЛАВИЈЕ
КОСМОЛОГИКА: КОНТЕКСТУАЛИЗАЦИЈА ПОПУЛАРНЕ КОСМОЛОГИЈЕ
Сва права задржана (c) 2026 ГЛАСНИК ЕТНОГРАФСКОГ ИНСТИТУТА САНУ https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/
O КОЈОЈ ИНТЕГРАЦИЈИ ЈЕ РЕЧ? ПОВОДОМ КЊИГЕ РАХЕЛЕ ЈУРКОВИЋ ИНТЕГРАЦИЈА АЗИЛАНАТА У ХРВАТСКО ДРУШТВО: КУЛТУРНОАНТРОПОЛОШКА СТУДИЈА
АНТРОПОЛОШКИ ПОВРАТАК ВЕЛИКИМ ПИТАЊИМА И ВЕЧНИМ ТЕМАМА: ПОВОДОМ КЊИГЕ МАРИНЕ СИМИЋ ОНТОЛОШКИ ОБРТ. УВОД У КУЛТУРНУ ТЕОРИЈУ АЛТЕРИТЕТА
NOGOMET KAO SREDSTVO IZGRADNJE SOCIJALNOG KAPITALA IZBJEGLICA U HRVATSKOJ
Članak se temelji na rezultatima kulturnoantropološkog istraživanja provedenog od 2017. do 2020. godine, s ciljem rasvjetljenja važnosti koju nogomet ima za izbjeglice koje su u Hrvatsku došle posljednjih godina. Značenje nogometa za izbjeglice i socijalne veze koje kroz nogomet ostvaruju promatraju se kroz Bourdieuovu teoriju kulturnog i socijalnog kapitala. Istraživanje je pokazalo da nogomet predstavlja utjelovljeni oblik kulturnog kapitala, kao i značajno sredstvo izgradnje socijalnog kapitala izbjeglica. Igranje nogometa omogućava trenutke zaborava u situaciji izbjeglištva, ali i povezuje izbjeglice s društvom u koje su došli. Kroz nogomet ostvaruju socijalne veze koje ih čvršće vežu uz društvo primitka i koje im pomažu lakše ga shvatiti. Takve im socijalne veze pokazuju i načine na koje se mogu kretati u novoj sredini i u njoj napredovati.
kulturni kapital, socijalni kapital, nogomet, izbjeglice, Hrvatska
ДА ЛИ ЈЕ КУЛТУРНА ИНТИМНОСТ ПРЕСУДНА? СИМИТ САРАЈИ НА ОБИЛИЋЕВОМ ВЕНЦУ У БЕОГРАДУ: ХЕТЕРОТИПИЈА, НЕ-МЕСТО И МЕСТО „ДРУГИХ“
Ослањајући се на обновљено академско интересовање за проучавање српско-турских односа, у овом тексту говоримо о сложености османског наслеђа у српском урбаном окружењу кроз његове културно-симболичке и антрополошке димензије. Конкретно, у тексту се истражују значења која стоје иза негативног става Београђана према турском ланцу кафића Симит Сараји. Користимо се концептом културне интимности Мајкла Херцфелда о „разумевању изнутра“ онога што „даје смисао одређеном простору“, илуструјући га значењима уобичајеног дискурса која обликују искуства Београђана са тако интимним ʻдругим’ као што је ова турска франшиза.
Културна интимност, хетеротопија, место ʻдругих’, Симит Сараји, Београд
ПРИСИЛНА (НЕ)КРЕТАЊА НА ПУТУ: ‘ПРАВДАНО’ НАСИЉЕ ГРАНИЧНОГ РЕЖИМА НА БАЛКАНУ
У чланку испитујем насилне последице граничног режима Европске уније након 2015. године по људе са глобалног Југа који се задржавају на Балкану. Намеравам да покажем да је обезбеђивање спољних граница Европске уније кроз управљање азилом и границама на Балкану засновано на принуди и сили, упркос напорима људи у покрету да прекораче те границе и достигну достојанствене животе. Напори људи у покрету да пређу границе – које су званично затворене за њих – такође могу да се разумеју као сила. Без обзира на то какви су им правни статуси и ‘мотиви’ расељавања, људи који чекају и крећу се ‘Балканском рутом’ проживљавају ситуације обојене структурним, директним и културним насиљем, и на различите начине реагују на те ситуације. Указивањем на мање или више скривене обрасце насиља који се јављају дуж спољних граница Европске уније на Балкану, могу се преиспитати популарне категоризације које, у исто време, угњетавају и штите људе у покрету. Ти обрасци насиља су правдани – али не и оправдани – секуритизацијом националних граница и граница Европске уније. Премештањем насиља као тзв. пуш фактора из земаља иницијалног поласка (тј. земаља глобалног Југа), намеравам да укажем да се насиље наставља током пута. Обрасци насиља на Балкану даље производе присилна кретања и присилна не-кретања. Људи у покрету се носе са тим присилним (не)кретањима на различите начине.
принуда, сила, структурно насиље, гранични режим, миграције
ФЕЛИКС ГАТАРИ И АНТРОПОЛОГИЈА: ЗАБОРАВЉЕНИ СЛУЧАЈ ГРЕГОРИЈА БЕЈТСОНА
У овом раду бавим се односом филозофије Жила Делеза и Феликса Гатарија и антропологије с циљем да покажем како је антропологија утицала на формирање неких од кључних концепата ових аутора. У тексту се представљају неки од основних постулата Делезове и Гатаријеве филозофије и пажња усмерава на радове оних антрополога који су били посебно значајни за њено формирање. То се пре свега односи на рад Грегорија Бејтсона и концепте које су Делез и Гатари преузели од овог аутора, а чији утицај је остао недовољно истражен.
Жил Делез, Феликс Гатари, Грегори Бејтсон, филозофија, антропологија
ОД ПРИРОДЕ ДО КУЛТУРЕ: ХРАНА И РОД У РУРАЛНОЈ ШУМАДИЈИ У 19. И ПОЧЕТКОМ 20. ВЕКА
Истраживањем пракси и дискурса, који окружују производњу, потрошњу, припрему, послуживање и конзумацију хране настојаћемо да разоткријемо односе моћи и начине на које се концептуализовао род у руралној Шумадији у 19. и почетком 20. века. Бинарне опозиције између природе и културе, отвореног и затвореног, те мушког и женског као историјски и културно конструисане додатно ће расветлити институционализацију и структуру мушке превласти. Док производне и потрошачке праксе показују међузависност родова уз симболично преимућство мушкараца у отвореним и јавним просторима (надмоћ над Природом и у друштвеном домену), припрема, послуживање и конзумација хране као културни процеси везани за кућну сферу подразумевали су поредак у којем је владало апсолутно првенство мушкараца у односу на жене. Ипак, жене су суверено владале простором „млекара“ омогућујући деци привилегован приступ млечним производима. Историјскa анализа неочекивано је показала да је кување као знаковита женска радња могло привремено да падне на мушка плећа не доводећи у питање институционалне основе мушке владавине.
храна, род, Шумадија, кулинарски троугао, Клод Леви-Строс
ЧИТАЊЕ И ИНТЕРПРЕТАЦИЈА РОДНИХ СТЕРЕОТИПА У ВИЗАНТИЈИ 12. ВЕКА: ЖЕНЕ И МОЋ У ХРОНИЦИ ЈОВАНА ЗОНАРЕ
Тему истраживања представљају нормативни концепти рода у Хроници Јована Зонаре из 12. века. Рад испитује две родно одговарајуће женске улоге у Византијском друштву, фокусирајући се на понашања, активности и атрибуте који су били везивани и очекивани за мајке и удовице, а све у циљу реитерације патријархалне друштвене структуре. Такође, овај рад има за циљ да разоткрије динамику између текста и језика кроз главне родне означитеље, који су утицали на равнотежу друштвене и политичке моћи у средњовековном римском друштву.
Византија, род, удовиштво, мајчинство, Јован Зонара, сексуалност, σωφροσύνη
(НЕ)ЈЕДНАКЕ И НЕПОСЛУШНЕ ПАТРИЈАРХАТУ: ПРВЕ СРПСКЕ ЛЕКАРКЕ ДРАГА ЉОЧИЋ МИЛОШЕВИЋ И СМИЉА КОСТИЋ-ЈОКСИЋ И ЊИХОВО МЕСТО У ДРУШТВУ
Рад представља анализу професионалне биографије прве српске лекарке Драге Љочић Милошевић (1855–1926) и Смиље Костић-Јоксић (1895–1981), лекарке и професорке Медицинског факултета у Београду. Иако припадају различитим генерацијама, у њиховим биографијама постоји велики број подударности. Сличности су очигледне нарочито када је у питању њихов друштвени статус тј. однос политичких и интелектуалних елита према првим образованим женама. Драга Љочић, прва жена са универзитетском дипломом Медицинског факултета, по повратку са студија из Цириха у Београду никако није могла да се запосли у државној служби. Тек након упорног инсистирања и полагања додатног стручног испита, успела је да добије место лекарског помоћника са упола мањом платом од својих колега. До краја радног века, у мирнодопским условима, није успела да стекне статус и плату једнаку колегама. Докторка Драга Љочић била је и феминисткиња, веома активна у борби за политичка права жена. Њена наследница на пољу образовне и професионалне еманципације али и борбе за права жена, педијатрица и научница Смиља Костић-Јоксић успела је да постане део интелектуалне елите али само онолико колико су њене колеге на Универзитету то дозвољавале. Пред почетак Другог светског рата била је доценткиња на Медицинском факултету у Београду и жена са највишим академским звањем у Краљевини Југославији. У социјалистичкој Југославији, услед идеолошких размимоилажења, бива уклоњена са факултета. На примерима ове две лекарке настојим да прикажем како заправо у пракси делује концепт јавног патријархата и како он није условљен временским и идеолошким контекстом већ је увек присутан и доминантан када је место жена у јавном дискурсу у питању.
др Драга Љочић Милошевић (1855–1926), др Смиља Костић-Јоксић (1895–1981), жене, феминизам, образовање, универзитет, еманципација, патријархат
ФЕМИНИСТИЧКЕ СТУДИЈЕ ПЕРИОДИКЕ: ОД ХЕУРИСТИКЕ ДО ИНТЕРПРЕТАЦИЈЕ И ЕВАЛУАЦИЈЕ
У раду се анализира начин на који се формирају женске интерпретативне заједнице, те методологија производње (феминистичког) знања. Анализа повезује резултате савремених студија феминистичке периодике, односно феминистичких студија периодике, и пројекат Српкиња из 1913. године. У тумачењу књиге Српкиња полази се од претпоставке да је реч о (серијској) публикацији коју одликује метанаратив о часописима, односно од идеје да су у њој први пут у историји српске/југословенске периодике (систематично) прецизиране основне категорије потребне за тумачење/описивање/креирање женске односно феминистичке периодике. Ова публикација је анализирана као први пажљиво конципирани (часописни) пројекат заснован на препознавању потребе за изградњом женске мреже. Захваљујући таквом приступу формирана је једна од првих женских интерпретативних заједница.
феминистичке студије периодике, феминистички часописи, Српкиња (1913), интерпретативна читалачка заједница, производња знања