О гласнику Часопис Гласник Етнографског института САНУ објављује оригиналне, претходно необјављене радове: оригинални научни рад, прегледни научни рад, научна критика и полемика, приказ, научна библиографија. Часопис Гласник Етнографског института САНУ доступан је у режиму отвореног приступа. Публиковање у Гласнику Етнографског института САНУ је бесплатно. У часопису Гласник Етнографског института САНУ објављују се радови из области етнологије и антропологије и сродних друштвених и хуманистичких дисциплина. Радови могу бити написани на српском и сродним језицима и на енглеском језику. Радови на српском језику штампају се ћириличним писмом. Гласник Етнографског института САНУ излази минимум два пута годишње. Објављује и специјалне бројеве, са посебном тематиком и гостујућим уредником. Сва издања Гласника Етнографског института САНУ, почевши од првог броја, доступна су на следећој адреси: https://dais.sanu.ac.rs/handle/123456789/4515
ПРИКАЗИ · ХРОНИКА · КРИТИКА
Сва права задржана (c) 2025 ГЛАСНИК ЕТНОГРАФСКОГ ИНСТИТУТА САНУ https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0/
Румунска православна црква у Србији данас: између историје и савремености
У овом раду истражује се савремено стање Румунске православне цркве у Србији, са посебним освртом на њену улогу у очувању верског и културног идентитета румунске заједнице. Анализирани су историјски контекст, демографски и социо-културолошки контекст, као и утицај цркве на свакодневни живот верника. Истраживање је засновано на полу-структурисаним интервјуима са румунским православним свештеницима, као и на анализи црквене штампе и званичних извора. Рад наглашава изазове попут демографског опадања, језичких баријера и опадања интересовања за цркву и истиче значај цркве у очувању културног и духовног наслеђа румунске заједнице у савременом српском друштву. Кључне речи: Румунска православна црква, Румуни у српском Банату, религиозност, пост-комунистички период
Донирање органа: поједине представе верника Српске православне цркве и критички осврт на утемељење праксе
Донирање органа тема је многих дискусија и посебно релевантан предмет истраживања различитих дисциплина последњих неколико деценија; брзина којом се биомедицинске технологије развијају и примењују омогућила је различите интерпретације ове праксе. Анализирајући ставове саговорника у кључу блиског идентификовања, као православних црквених верника, обрадиле смо неколико релевантних тема које се протежу кроз њихове одговоре. Формирајући мишљење на основу различитих извора, наши саговорници откривају контрадикторности и нијансе које одликују друштвено разумевање и имплементацију ове праксе. Анализа њихових прича употпуњена је критичким освртом на историју развоја трансплантационе технологије, културне основе главних принципа на којима се ова технологија базира, те на интерпретацији релевантних актера који учествују у њеном практиковању и формирању идеја о њој у датом тренутку. Фокусирајући се, превасходно, на праксу донирања, а не искуства примаоца органа, настојале смо да проширимо опус истраживања на ову и сличне теме у локалној истраживачкој пракси. Кључне речи: донирање органа, православље, биоетика, мождана смрт, интегритет тела, доброчинство
Улога и значај духовника: наративи верника Српске православне цркве
Овај рад истражује концептуализације духовника у православном хришћанству, с акцентом на наративе верника Српске православне цркве. Фокус је на улози духовника у индивидуалној религиозности и на њиховом значају за пораст броја православних верника од краја 20. века до данас. Истраживање је засновано на етнографској грађи прикупљеној током пројекта „Црквено-религијске праксе православних верника у Србији: антрополошко истраживање” (2021–2023), као и на релевантној стручној и верској литератури. Функција духовника зависи од друштвених, историјских и културних околности, при чему они пружају стабилност у кризним временима или делују као учитељи у периодима релативне стабилности. Данас духовници обједињују традиционалне улоге са новим формама духовног вођења, од медијске присутности до саветовања у интеграцији религиозних вредности у савремени живот. Наративи испитаника наглашавају личну улогу духовника у њиховом духовном узрастању, док савремена пракса указује на адаптацију религијских модела захтевима модерног доба. Рад истиче да је концепт духовника динамичан, рефлектујући промене у духовним и друштвеним потребама верника. Истраживање је показало да је улога духовника вишеслојна јер обједињује и тајну исповести и лични духовни однос са верником, а у неким случајевима и харизматски ауторитет старца. Кључне речи: духовници, старци, Српска православна црква, православни верници, Србија
Верска настава у Србији – двадесет четири године после враћања у образовни систем
Процес ревитализације религије претходио је враћању верске наставе у образовни систем Србије. После полувековног изгнанства Српска православна црква је изашла у јавни простор. Конфесионална верска настава враћена је као факултативни предмет у наш образовни систем (2001/2). Већ следеће школске године (2002/3) веронаука и грађанско васпитање постали су обавезни изборни предмети. Данас, после двадесет четири године њиховог присуства, и даље су актуелна спорења око статуса који треба да имају ови предмети, чему је допринело њихово преименовање из изборног предмета у изборни програм 2017. године. После трагичних догађаја у ОШ „Владислав Рибникар” маја 2023. године, најављена је измена Закона о основима система образовања и васпитања. Овим ће се верској настави вратити статус изборног предмета, а вероучитељи ће моћи да закључују уговор о раду на неодређено време. У другом делу рада износимо резултате емпиријског истраживања о ставовима ученика 4. разреда две средње школе у Београду: Математичке гимназије и Геолошке и хидрометеролошке школе који похађају часове веронауке. Циљ истраживања је био да сазнамо да ли ученици познају и практикују верске обичаје и ритуале; Који је био мотив њиховог опредељења за похађање верске наставе; Да ли су испуњена њихова очекивања овим предметом? Истраживање је било проведено априла 2023. године на случајном узорку од 93 ученика. Резулати истраживања су потврдили нашу претпоставку да ће се одговори разликовати и по школама и по полу. Кључне речи: верска настава у школи, Српска православна црква, вероучитељи, ставови средњошколаца, Србија
Улога звучних записа у преношењу музичког предања: византијска црквена музика у Србији на прелазу векова
У жижи интересовања овог рада налази се византијска црквена музика у богослужбеној пракси у Србији, њен развој у протекле три и по деценије, кључне личности и моменти који су утицали на њен развој, као и улога носача звука у том процесу. У нашој црквеној средини је током обнове литургијског живота деведесетих година прошлог века дошло до преиспитивања постојећег стања и трагања за аутентичном православном духовношћу. И на тај начин византијско појање полако налази своје место на богослужењима у Српској православној цркви. У првој фази преношења предања црквене византијске музике, од краја осамдесетих година 20. века до краја двехиљадитих, осим живог контакта са учитељем, важну улогу имали су снимци појања светогорских монаха на аудио касетама. У другој фази, од краја двехиљадитих долази до наглог развоја савремених технологија, па се настава у великој мери преноси у област Интернета. У раду се анализирају изазови, предности и мане оваквог начина преношења појачког предања. Кључне речи: византијска црквена музика, појање, касета, Интернет
Уметност иконе у Србији од деведесетих година XX века до данас: традиција, традиције и иновације
Чланак истражује развој савременог православног сакралног сликарства у Србији. У много већој мери него на историјске чињенице везане за ауторе и њихова дела, расправа која следи усмерена је на детекцију и анализу стилског развоја који обележава ову изузетно продуктивну, али још увек недовољно истражену област савремених визуелних уметности. Читалац се на овај начин упознаје са логиком сазревања једне динамичне уметничке сцене, која је у истраживаном периоду прешла пут од дистанцираног, утилитарног копирања средњовековних узора, преко дубоког, аутентичног разумевања и оживљавања ликовног језика византијског сликарства, све до различитих могућности креативног ликовно-поетског реинтерпретирања традиције кроз интеракцију са најширим културним окружењем. Кључне речи: иконопис, зидно сликарство, стил, традиција, рестаурација, интерпретација
Православље у Србији: преглед црквено-теолошке литературе у постсоцијалистичком периоду
У тексту се даје преглед црквено-теолошке литературе објављене у Србији у постсоцијалистичком периоду, са посебним акцентом на последњу деценију 20. столећа. Описани су магистрални трендови у издаваштву, указано је на главне монографије и периодику, као и на друштвено-политичке координате које су одређивале програмске платформе различитих издавачких центара. Кључне речи: Православље, Србија, литература, Црква, теологија
Српска теолошка мисао у доба транзиције: неопатристика, духовна традиција и екуменизам
Рад се бави развојем савремене српске теологије крајем XX и почетком XXI века у контексту ширег православног богословља. Анализирају се три кључне области које обликују идентитет српског богословља у овом периоду: покрет повратка оцима и неопатристичка синтеза, обнављање интересовања за српску духовну и богословску традицију као и однос према екуменизму и међухришћанском дијалогу. Први део показује како је неопатристичка синтеза, полазећи од мисли Георгија Флоровског и Јустина Поповића, постала оквир за нови богословски израз, који је у Србији повезао академско мишљење, монашки препород и евхаристијску свест. Други део испитује рецепцију дела Светог Саве, Косовског завета, Николаја Жичког и Јустина Поповића, истичући њихову улогу у формирању духовног и идентитетског самопоимања у условима друштвених и политичких криза. Трећи део прати динамику ставова према екуменизму, од оштре критике до умеренијег учешћа у дијалогу, показујући сложеност односа између верности предању и потребе за саборним деловањем у ширем православном и хришћанском контексту. У целини, рад показује да српска теологија у овом периоду није била само академска дисциплина, већ и жива духовна пракса која је истовремено чувала традицију и настојала да одговори на савремене изазове. Она је обликовала простор у коме се преплићу духовно искуство, историјско памћење и глобални дијалог, чиме је створила специфичан идентитет савременог српског богословља. Кључне речи: савремена српска теологија; неопатристичка синтеза; Јустин Поповић; Николај Жички; екуменизам; православна еклисиологија; идентитет; духовно предање.
Црква и држава у Србији: од 1990. године до данас
Однос државних органа и Српске православне цркве значајно је еволуирао од раних деведесетих. Црква је подржавала Милошевићев режим крајем осамдесетих, надајући се да ће јој он повратити друштвени статус и остварити српске националне интересе које је промовисала. Пошто су се ти циљеви показали неостваривим на оба нивоа, СПЦ је променила свој однос окрећући се, отворено, против државних власти. После демократских промена од раних двехиљадитих, однос цркве и државе карактерише све већа улога цркве у јавном животу. Уставом Србије из 2006. године утврђено је да је Србија секуларна држава без званичне вероисповести, али СПЦ наставља да утиче на јавни дискурс, посебно о националном идентитету, постајући једна од најутицајнијих институција у земљи. Политички лидери признају њен морални и културни ауторитет, учествују у црквеним догађајима и траже црквени благослов за политичке иницијативе како би ојачали свој легитимитет. Црква подржава конзервативне и традиционалне вредности, противи се либералној социјалној политици и утиче на национално законодавство, образовање, културу и друштвене вредности. Дуготрајна транзиција од комунистичке владавине ка демократском и плуралистичком окружењу променила је равнотежу црквене и државне моћи у корист цркве. Кључне речи: Српска православна црква, државни органи, Србија, национални идентитет, транзиција
Аутор у уводном делу најпре анализира два основна појма рада понајвише због тога што у домаћој академској заједници постоји дилема о дометима повратка православља у Србији: ради се о појму повратка религије у друштвени живот Србије и појму повратка људи религији и цркви. Затим у кратком осврту аутор даје пресек стања o везаности људи за религију (православље) и цркву у Србији током XX века. Централни део прилога односи се на анализу података о везаности људи за религију и цркву од краја осамдесетих и почетка деведесетих година прошлог века до дана данашњег. У закључку резимира резултате бројних социолошких и истраживања јавног мњења о религиозности на основу којих се може дати дијагноза стања, домета, односно ограничења у повратку православља у Србији. Кључне речи: Србија, религиозност, везаност за религију и цркву, православље, индикатори религиозности
Народно православље у Србији: од концепта Душана Бандића до живљене религије
У овом раду полазимо од осврта на најважније истраживачко наслеђе Душана Бандића (1938–2003), српског етнолога-антрополога религије, које укључује концепте народне религије Срба и народног православља. Ове концепте посматрамо у социо-културном и политичком контексту пост-социјалистичке и пост-југословенске Србије. Затим, поредимо ове концепте са концептом живљене религије (lived religion) који је настао у англоамеричкој социологији и историји три године након што је Бандић започео теренска истраживања која су послужила као основ за формирање концепта народног православља. Концепт живљене религије не само да отвара простор за дубље разумевање православља из перспективе обичних људи, већ нам пружа аналитички оквир који повезује тело (отеловљење), материјалност, емоције и наративе као конститутивне елементе религијског искуства. У том смислу трагамо за православљем какво живи „на терену”, у домовима, на славама, гробљима, у манастирама, у свакодневним праксама и разговорима и посматрамо га не као опозицију званичној религији, већ као њен конкретни контекстуални израз. Кључне речи: народна религија, народно православље, живљена религија (lived religion), верници, религијска пракса
Гласник Етнографског института САНУ LXXIII (3)
Православље у Србији данас - садржај
Православље у Србији данас. Црквени верници vs православнa културa
Текст је подељен на два дела. Први представља уводник у тематски број Гласника Етнографског института. У њему ауторка настоји да сажме теоријске концепте и домете досадашњих проучавања процеса реактуелизације друштвене, културне и духовне улоге православне религије у Србији током последњих тридесет година. Она се најпре враћа на појмове секуларизације и десекуларизације позивајући на њихово критичко читање, а затим преиспитује парадигму повратка религије/повратка религији у српском друштву на крају другог и првим деценијама трећег миленијума. Религијска обнова која се у том периоду дешавала унутар СПЦ остала је у великој мери испод радара истраживача који су били усредсређени на тумачење религије у контексту ретрадиционализације и редефинисања етничког идентитета и националистичких сентимената током деведесетих година 20. века. Упоредо с јавном и политичком улогом, СПЦ је била усмерена на обнову литургијског живота и свега онога што је у вези с том мисијом: издаваштво, образовање, црквене уметности. Због тога је у другом делу рада фокус на етнографији која је представљена као најнепосреднији метод разумевања и интерпретације онога што православље и православна култура јесу данас. У њему је представљен део етнографског материјала прикупљеног током теренских истраживања ставова и пракси црквених верника СПЦ и скициран је проблем односа овог сегмента православља у односу на општу православну културу у српском друштву. Кључне речи: православље, етнографија, црквени верници, религијски ставови и праксе, литургија
Музејске изложбе као комуникациони медијуми – пример из домена антропологије спорта
Пројекат и поставка „Костим и реквизити фудбалских навијача” представљали су 80-их година авангарду у етнографској музејској делатности, друштвени „хот спот” који је антиципирао улогу и значај фудбалских навијача у распаду Југославије, поготово услед postfestum нестанка било каквог одјека у музејском и јавном дискурсу. Рецентно (2023. године) постављена, уз међународну сарадњу реализована изложба о фудбалским легендама „У сећање на: Паоло/Синиша“, у одређеном дискурсу је актуелизовала, а учешћем друштвеног окружења редефинисала поруке пројекта из ‘80, те указала на могуће комуникационе правце читања музејских поставки из домена антропологије спорта. Релације између навијача и идола, спорта и политичко-друштвеног окружења у различитим условима „музејског читања” истраживачки могу да укажу и на другачије процесе у којима се сагледава потреба проактивног укључивања институција заштите културног наслеђа у окружење.
Оживљавање монструозног Другог: процес зомбификације и метафоре болести
Сусретом микробиолошке стварности и фантастичних светова популарне културе, долази до настанка наративног дискурса који отелотворује монструозност на један посве застрашујући начин – биолошки, односно пандемијски хорор. Унутар овог жанра, чудовишта оживљавају мистичну природу микроба, што је посебно наглашено путем наратива о зомбијима. Зомбија одређујем као реанимирани, дехуманизовани животни облик, заробљен унутар бинарности биолошких и социјалних категорија живота и смрти, здравља и болести, човека и чудовишта. Овакве чудовишне врсте изражавају страхове повезане са прогресивним болестима и крхким телима, те у својим истраживањима полазим са гледишта да су болест и њене последице један од саставних чинилаца реторике и имагинације немртвих чудовишта. Сходно томе, идеја овог истраживања јесте да истакне начине на које зомбији симболички изражавају учинак болести, изазивајући путем имагинације наше културно и биолошко разумевање медицински јасно поларизованих категорија болести и здравља.
Фолк и његова чеда: трансформација популарне фолк музике у Србији од њеног настанка до данас
Популарна фолк музика представља спектар музичких пракси „широких народних маса“. Поред тога што је одраз бројних историјских, економских, политичких, друштвених и културних околности, она истовремено фигурира као снажан идентитетски маркер и игра кључну улогу у конструисању културног идентитета. Појава локалне популарне фолк музике може се пратити од средине 20. века, у условима интензивираних интеркултурних размена, развоја музичких технологија, професионализације/стилизације традиционалне народне музике, као и институционализације индустрије популарне музике. У ширим друштвено-политичким оквирима, ова сложена музичка форма од свог настанка је дубоко укорењена у политичке „борбе“ и преговарање оптималног националног идентитета. Развојни пут популарне фолк музике — од неофолка и турбо-фолка до савремених фолк форми (поп-фолк, треп-фолк, фолк-дрил) — одражава историјски условљену и контекстуално одређену трансформацију, обликовану низом међусобно повезаних фактора: а) технолошких обрта — од грамофона и радија до дигиталних платформи и вештачке интелигенције, б) епистемолошких обрта — од модернистичке ка постмодернистичкој парадигми и в) друштвених, културних, економских и политичких трансформација (социјализам, постсоцијалистичка трансформација, неолиберализам). Ови фактори ће служити као окосница рада и као кључна концептуална чворишта у настојању да се понуди кратка и скромна реконструкција историјске путање и трансформације овог сложеног и динамичног феномена.
Свакодневица жена у подељеном граду: Пример Бошњакиња у Kосовској Mитровици
У раду су приказани резултати теренског истраживања свакодневице жена бошњачке националности у етнички подељеном граду, Косовској Митровици. Истраживање је реализовано у два циклуса, 2011. и 2018. године, применом полу-структурисаног интервјуа разговарано је са двадесет жена и девојака на теме попут услова живота, породичних (партнерских и родитељских) релација, слободног времена, као и перцепције безбедности. Резултати указују на то да је свакодневица жена редукована на рутинизоване обрасце понашања, кретања у оквиру унапред предвиђене путање (безбедносно нижег ризика), дружења са припадницама своје или спорадично суседима-припадницима неке друге етничке заједнице у „контролисаним” и/или кућним условима. Основни је закључак да су припаднице етничке (бошњачке) мањине двоструко маргинализоване у односу на припаднице већинских етничких група (српске и албанске), због чега су негативне карактеристике свакодневице присутне у конфликтним и поларизованим друштвеним околностима код етничких мањина још очигледније.
„Што јужније, то тужније”: Лингвицизам као манифестација „етнопсихолошких” предрасуда и (не)свесне језичке дискриминације
У раду се говори о имплицитном опстанку кључних појмова у науци превазиђене етнопсихологије – дух народа и менталитет – и то у ширењу негативних предрасуда и (ауто)стереотипа према говорницимa призренско-тимочке дијалекатске области и јављања лингвицизма као својеврсног дискурса моћи носилаца новоштокавских дијалеката, херцеговачко-крајишког и шумадијско-војвођанског, који су у основи српског стандардног језика. Истражује се појава унутарјезичког лингвицизма, и то не само у наивним представама, већ и у академским круговима, који креирају и спроводе српску језичку, просветну и научну политику. Може се рећи да у нашој академској заједници не постоји изграђена свест о међуодносу језичке политике, стандардизације језика и статуса не само српског стандарднојезичког варијетета већ и српских народних говора. Отуда долази до неприхватљивих случајева дискриминације високобалканизо ваних дијалеката и њихових говорника – и онда када су у великој мери овладали стандарднојезичком нормом. И то због присутних појединих маркерних особености изворног говора, а каткад и само због свог дијалекатског, завичајног порекла. Стога, у просветном систему Републике Србије – од основношколског до високошколског нивоа – нарочиту пажњу треба посветити сузбијању негативних стереотипа о говорницима призренско-тимочких дијалеката. Њу треба усмерити на њихову заштиту и неговање јер они представљају важан сегмент етничког и кулурног идентитета њихових носилаца, живу традицију, као и важан извор за лингвистичка проучавања, посебице у дијалектологији, историји језика и етимологији
Употреба епског десетерца у савременој комуникацији на српском језику
Јуначки или епски десетерац један је од кључних елемената српске народне епике. Међу јужнословенским народима он је вековима уназад примарно везиван за феномен епске усмене традиције певања уз гусле. Сем традицијом епске поезије омеђеног простора употребе овог стиха, он је данас присутан на знатно ширем комуникацијском пољу захваљујући информационо-комуникационој технологији: интернет платформама и друштвеним мрежама намењеним интерперсоналној комуникацији и комуникацији између друштвених група. Циљ овог рада је да се направи основни пресек облика употребе епског десетерца у савременој комуникацији међу становништвом Србије и Црне Горе, да се укаже на контекстуалне оквире и феномене у вези са овом појавом, као и да се анализира међусобни однос овог језичког средства изражавања с низом тематских поља у којима данас доминантно наилазимо на употребу овог језичког регистра. Анализиране појаве су посматране из прагматичке перспективе с циљем да се истакну кључне функције које се остварују употребом епског десетерца у савременој комуникацији на српском језику.
Од тарабе до жице. Упознавање и склапање бракова у Новом Пазару
У раду ћемо указати на начине на које се млади парови упознају, тј. ступају у везу ради забављања или брака, на територији Новог Пазара и околним селима током 20. века као и протеклом времену 21. века. Рад је базиран на теренским подацима, а терен Новог Пазара смо изабрали због мултикултуралне и мултиконфесионалне средине која нам омогућава поређење прилика у двема културно и верски различитим заједницама – српској и муслиманској. Праксу склапања љубавних веза младих пратићемо и кроз друштвено-политичке прилике. Паралелно са реченим, представићемо и улогу две вере у оквиру дате теме. У раду ћемо се осврнути и на аспект промена у начину повезивања младих – на појаву Интернета (апликације, друштвене мреже и сајтови за упознавање). Циљ рада је да се прикажу начини упознавања младих, промене до којих је у том повезивању долазило током времена, као и разлози због којих су се дешавале те промене, али и да се укаже на оно што траје, а то су посредник и потреба за сродном душом.
Кућни видео као визуелни фолклор: Реконструкција панађура „Таврос” на Лезбосу кроз дигиталитоване ВХС збирке на Јутјубу
Овај рад истражује употребу кућног видеа као вернакуларниг облика аудиовизуелног документовања и фокусира се на случајеве Спироса Кукосиса, власника електрорадње из села Аја Параскеви на острву Лезбос. Користећи ВХС камеру, Кукосис је снимао локалне традиције и прославе током годишњег „Таврос” панађура (религијског вашара) у част Светог Харалампија. Снимци начињени између 1984. и 2009. године на први поглед изгледају као професионално начињен материјал намењен за јавно емитовање или за туристе. Међутим, ови снимци се по намени и естетци значајно разликују и тиме одражавају аматерски стил који је мотивисан жељом да се документује, пре него забави, и представљају јединствену етнографску збирку. Дигитализовани и аплоудовани на Јутјуб од стране локалног корисника пре скоро десет година, ови снимци служе као вредна студија случаја за анализирање тога како су аудиовизуелне технологије коришћене за реинтерпретацију традиционалних културних пракси. Овај чланак користи квалитативни приступ како би истражио све технологије које су умешане, етнографску садржину и променљиву природу Кукосисове документације кроз време и процени допринос ове документације у преобликовању колективног сећања.
Онлајн преплитање осећања места и локалног наслеђа: изазови и импликације за дигиталнo опредмећење и обликовање локалног идентитета у два села на Криту
Чланак испитује концепт „осећања места” у контексту пораста употребе нових комуникационих технологија, посебно друштвених медија као што је Фејсбук. Фокусира се на два села на истоку Крита (Грчка), Сиси и Врахаси, која су пролазила кроз значајне промене од краја 20. века, пре свега под утицајем туризма. Студија користи онлајн и офлајн истраживање како би испитала концептуализацију природног и социокултурног окружења и обликовање заједничког локалног колективног идентитета на мрежи, користећи се терминима „осећање места” и „дигитално стварање места”. Рад испитује како се осећај места приписује и шири на виртуелне/онлајн просторе промишљајући конструкцију и репрезентацију локалног наслеђа на интернету. Додатно, рад истражује да ли и како локалне заједнице у дигиталним окружењима бирају, наглашавају и користе неке елементе наслеђа, често у њих учитавајући посебну занимљивост, значење и понекад интензивну идеализацију и носталгију.
Народна патуљаста принцеза и женски бес: Мимови са Му-Денг
Рођена у лето 2024. у Као Кеу отвореном зоолошком врту на Тајланду, МуДенг (срп. „Ћуфтица која одскаче”) је женска беба патуљастог нилског коња чије су фотографије и видеи постали вирална сензација на интернету. Одабрана је од стране особља зоолошког врта како би подизала свест о својој угроженој врсти, али фотографије и видеи Му-Денг су убрзо постали вирални и, захваљујући њеном експресивном лицу, започели сопствени независни живот тако што су их људи широм света претварали у мимове и (важније) од њих стварали фановску уметност. Чињеница да је Му-Денг женка (или како то текст који некад прати њене слике каже: „само девојчица”) довела је до, донекле, неочекиване асоцијације између ове женке патуљастог нилског коња и женског беса. У овом тексту ћу анализирати мимове и друге визуелне садржаје који се деле на Инстаграму и укључују Му-Денг као начине артикулације женског беса који постаје друштвено прихватљив кроз повезивање са сликама слатке животиње. Такође ћу се дотаћи и начина на које се изрази лица једне животиње од стране глобалне људске публике тумаче у ширем контексту људско-животињских односа.
Народни жанрови дигиталних наратива у управљању кризом: студентски дигитални мимови о несрећи у Темпима
Последњих година, путем онлајн мимова, популарна култура достиже нове димензије и динамику која таргетира припаднике различитих друштвених група. Једну такву групу чине студенти који, као део ширег друштва, имају посебне навике и бриге. Ово истраживање се концентрише на мимове који су се ширили грчким друштвеним медијима након железничке несреће у близини Темпа која је резултирала многим смртима и повредама. Ова несрећа озбиљно је утицала на грађане Грчке, посебно студенте, јер су већину жртава чинили управо студенти. Стога су кроз интернет мимове овде ухваћене емоције студената као корисника интернета који су одговорили на овај трагичан догађај. Истраживачки узорак обухвата онлајн мимове објављене између марта 2023. и маја 2024. године. Ови мимови категоризовани су на основу тема, облика презентације садржаја и периода у којем су објављивани. Након тога спроведена је тематска анализа садржаја, која је укључивала пропратне језичке изборе и изборе слика у оквиру текстова мимова. Надамо се да ће налази нашег истраживања унапредити разумевање феномена дигиталних мимова, расветлити њихову везу са популарном културом и обезбедити увиде у савремене начине на које се студенти изражавају путем интернета.
Мимови на „Вебу 3.0”: коришћење „дипфејк” технологије за креирање мимова
У популарном дигиталном предању друштвених мрежа, коментари на догађаје и понашања који се перципирају негативно од стране корисника често се изражавају кроз ’нови’ жанр фолклора: мимове. Па ипак, као многи елементи који се шире путем друштвених медија, мимови често постају ’тренд’, а они најчешће надиру и повлаче се, или их одмењују нови. Резултат овога је да се неки мимови данас сматрају застарелим. Главна особина дигиталног фолклора, међутим, јесте његова прилагодљивост новим технологијама. Са напретком Вебa 3.0, мимови, који су некада били статични и засновани на тексту, еволуирали су и њихове морфолошке одлике су се измениле. Анимација је постала доминантни облик, а мимови се сада највише деле путем платформи као што је Тикток, и вертикални видеи на различитим друштвеним медијима. Тренутно актуелни тренд у овој еволуирајућој мим-култури јесте употреба „дипфејк” технологије. Ова технологија је тип вештачке интелигенције и користи се за креирање лажних слика, видео и аудио снимака који изгледају врло убедљиво. Термин „дипфејк” („deepfake”) долази од комбинације „deep learning” („дубоко учење”) и „fake” („лажно”). И поред често претећих импликација и техничке експертизе коју ова врста технологије захтева, дипфејк технологија се, у последње време, често користи ради пародије или коментарисања политичара или других личности присутних у јавном животу и савременим догађајима. Ова пракса довела је до настанка новог типа мимова који су, иако су задржали основне карактеристике ’традиционалних’ мимова, еволуирали употребљавајући најновију технологију, и тако обезбедили да жанр остане динамичан и релевантан у дигиталном вернакулару.
Сва права задржана (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Фолклор у дигиталном добу: Континуитети и трансформације у онлајн и офлајн просторима
Тематски број „Фолклор у дигиталном добу: Континуитети и трансформације кроз онлајн и офлајн просторе“ садржи седам оригиналних научних радова који се баве различитим аспектима културних идентитета и друштвене интеракције у физичком и дигиталном свету, користећи пример низа студија случаја из Србије и Грчке, из перспективе антропологије и дигиталне фолклористике.