О гласнику Часопис Гласник Етнографског института САНУ објављује оригиналне, претходно необјављене радове: оригинални научни рад, прегледни научни рад, научна критика и полемика, приказ, научна библиографија. Часопис Гласник Етнографског института САНУ доступан је у режиму отвореног приступа. Публиковање у Гласнику Етнографског института САНУ је бесплатно. У часопису Гласник Етнографског института САНУ објављују се радови из области етнологије и антропологије и сродних друштвених и хуманистичких дисциплина. Радови могу бити написани на српском и сродним језицима и на енглеском језику. Радови на српском језику штампају се ћириличним писмом. Гласник Етнографског института САНУ излази минимум два пута годишње. Објављује и специјалне бројеве, са посебном тематиком и гостујућим уредником. Сва издања Гласника Етнографског института САНУ, почевши од првог броја, доступна су на следећој адреси: https://dais.sanu.ac.rs/handle/123456789/4515
Φωτοσκιάσεις στη Βυζαντινή Μουσική. Μικρή εισαγωγή στον κόσμο της ψαλτικής τέχνης [Byzantine Music Shades: A Brief Introduction to “The Art of Chanting” World]
Сва права задржана (c) 2022 ГЛАСНИК ЕТНОГРАФСКОГ ИНСТИТУТА САНУ https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/
Материјална култура из новог угла. Данијела Велимировић, Кибле, баклаве и фистани: традиционална материјална култура Срба у XIX и почетком XX века
Присуство традиционалне музике у Србији данас у измењеном радном и празничном свакодневљу
(ур. Јелена Јовановић и Драган Жунић)
Карактеристике лингвокултурног концепта ̓ одећа̓ у српском призренском говору
Концепт ’одећа’ представља једну од кључних менталних, културних и језич ких константа у националној концептосфери, што га чини актуелним предме том научних истраживања у словенској лингвистици. Реконструкција концеп та са лингвокултуролошког аспекта подразумева анализу елемената његове вербалне експликације и интерпретације на језичкој слици света конкретне језичке или говорне заједнице. Наш задатак је опис концепта ’одећа’ у српском призренском говору преко лексичких јединица које садрже културну компо ненту значења и рефлектују карактеристике културне традиције, погледа на свет и српске језичке личности с краја 19. и почетка 20. века, са циљем да се издвоје етнографске особености старог Призрена у овој сфери материјалне традиционалне културе. На основу материјала из „Збирке речи из Призрена” Димитрија Чемерикића представићемо структуру концепта са лексичким доминантама обу ́кло, ру ́ба, те́ше, у чије оквире улазе квалификативи који употпуњују слику призренске свакодневне, свечане и обредне ношње; радње у вези са облачењем; појединачни делови мушке и женске одеће; украси као важна компонента естетског доживљаја старих Призренаца. Концептуализа ција одевања у свести призренске језичке личности, очитана у одговарајућим лексичким јединицама, манифестује културне и вредносне доминанте једне урбане периферне мултинационалне, мултикултурне и вишејезичке заједни це у одређеном историјском раздобљу, одражавајући утицаје и прожимања елемената културе одевања различитих етничких група.
Како упокојити „политичког вампира“: аберација као друштвено-политички конструкт
Концепт вампиризма у традицији културе сељаштва представља инверзију друштвених норми од стране појединаца или група које заједница препознаје као одговорне за друштвене проблеме и кризе. „Вампир“ као друштвена ин ституција има улогу у разрешавању кризе, али и едукује заједницу о моћи колектива и пожељном моделу погледа на свет. Међутим, искуство теренских истраживања намеђе перспективу која „вампира“ не доживљава само као ригидну институцију, већ и као адаптабилно оруђе друштвене или политич ке комуникације. Анализом два случаја (перформанса) „убиства политичког вампира“ (Јосипа Броза Тита и Слободана Милошевића), као перформанса по литичке комуникације, настојим да укажем на пресудну важност разумевања контекста, позиција и мотивације актера у дијалогу, као фактора пресудних за разумевање циљева и последица полемике посредством вампирске сим болике. Фокус анализе је на „вампирџији“, означитељу аберантног, који вам пирску симболику користи као средство ширења политичких информација и постизања политичких циљева.
Промишљање заједништва посредством плеса: историјско-теоријски пресек
Рад се бави идејом партиципаторности односно заједништва у плесу. Идеја заједништва постала је кључном у савременим дискусијама о глобализацији савремених друштава, а плес има велики удео у промишљањима ових глобал них процеса. Плес такође има и сопствену веома дугу традицију промишљања заједништва. Указујући на ову дугу и богату традицију, овај рад ће представити начине на који се заједништво промишља у друштвеним и уметничким пле совима, укључујући и конкретене плесне форме и теоријске концепте, идеје и праксе. Од плесних форми, рад ће дискутовати о тангу, као паровном плесу, плесноокупљачкој форми – флеш моб, као и о контакт импровизацији раз вијеној у оквиру постмодерног плеса. Од теоријских и филозофских поставки које утемељују дискусије о заједништву у студијама плеса, рад ће дискутовати концепт кинестезије односно „кинестетичке емпатије”, „огледала неурона” у неуронауци као и филозофска промишљања афекта.
Од алијенације до ироније: критичке студије филма и киничка субверзија у домаћем филму
Циљ овог рада је двојак. С једне стране, у њему се разматра однос политичке теорије и студија филма и преиспитују основе за настанак критичких сту дија филма и њихову савремену трансформацију. Са друге стране, у раду се разматра употреба киничке субверзије и ироничне апропријације за разуме вање друштвене стварности и политике у филмовима југословенског црног таласа и савременом српском филму. Нове форме популарне апропријације филмског наслеђа показују начине на који су се и филм и критичке студије филма одвојиле од алитесеровски инспирисане друштвене критике, према са временим идејама киничке апропријације и ироније као друштвене критике.
Динамика и трансформације у малим дисциплинарним заједницама: неколико опажања о институционалним и парадигматским променама у етнологији/антропологији у постјугословенским земљама
У овом раду даје се преглед значајнијих парадигматских и тематских токова који су се развијали у етнологији (односно етнологијама) у бившој Југославији, те након распада ове земље. Ови процеси се разматрају и посматрањем развоја установа и динамике у бројчано малим заједницама етнолога/антрополога. Након готово стотину година релативно успореног парадигматског, а истовремено интензивног институционалног развоја, етнолошке заједнице у овом делу Европе убрзале су своје напредовање у задњој четвртини двадесетог века посредством теоријске модернизације (често означаване као „антропологизација“). На ово се у најрецентнијем добу надодало убрзање и у свеукупној научној производњи (готово пролиферацији) истраживачких тема и уопште научних резултата (што се може означити и као „пројектификација“), сасвим у складу са трендовима на глобалним научним тржиштима. На овом месту указује се на обновољену сарадњу између академске и музејске антропологије као потенцијални импулс за увећавање локалне релевантности дисциплине и за стварање нових истраживачких поља.
Космогонијске представе код деце виших разреда основне школе: детињство и свемир
Рад доноси истраживање представа о настанку свемира и планете Земље које имају ученици од 5. до 8. разреда основне школе у Београду. Таква саз нања требало би да нам отворе простор за даљу анализу односа младих људи према науци и свету који она описује. Са њима је могуће стећи бољи увид у темељне представе о стварности које људи уопште граде и усвајају. Полазна хипотеза је да ђаци сами стварају хибридне концепције које ком бинују знање са наставе, идеје из популарне културе и савремене научне теорије које су им доступне путем различитих медија. Биће анализирано космолошко знање које се ђацима нуди на часовима географије, као што ће бити описан и један популарни дискурс приступачан младим људима. На покон, биће представљено прелиминарно етнографско истраживање кос могонијских представа ученика обављено на пробном узорку. Циљ истра живања је сагледавање фундаменталних знања о реалности, о формирању когнитивног оквира у који ученици уписују сопствене представе о месту Земље и живота у свемиру.
Дечја перцепција визуелног идентитета Београда
У фокусу овог рада налази се истраживачко поље које је (за сада) остало ван главних академских теоријских оквира – у питању је визуелни идентитет Бео града виђен (и доживљен) из перспективе деце. Рад се у методолошком смислу ослања на резултате теренског истраживања које је марта 2021. године спро ведено у просторијама ОШ „Кнегиња Милица“ на Новом Београду и којим је обухваћен узорак од шездесеторо деце узраста од 1. до 4. разреда. Циљ рада је да из антрополошке перспективе продискутује нека од кључних питања сагледавања појавности главног града као визуелног ентитета per se и то: 1) који су визуелни маркери Београда, према мишљењу деце, кључни за његов визуелни идентитет и које су централне тачке на симболичкој мапи главног града?; 2) који је главни симбол Београда и којим се критеријумима анкетира на деца руководе приликом селекције централног визуелног маркера?; 3) да ли су (и у коликој мери) појединачне дечје перцепције визуре главног града међусобно компатибилне и које су карактеристике опште дечје слике главног града?; 4) да ли је (и на који начин) дечја слика града усклађена са „званич ном“ сликом Београда? и 5) да ли је дечја перцепција визуелног идентите та главног града резултат непосредног или пак посредног урбаног искуства?
Скупштина „Застава мира” као национални бренд Бугарске током социјализма
Генерална скупштина УН је 21. децембра 1976. године прогласила 1979. за Међународну годину детета поводом 20. годишњице усвајања Декларације УН о правима детета. У јуну 1978. Људмила Живкова, председница Комитета за уметност и културу, предложила је да се тим поводом организује изложба талентоване деце у Бугарској. Тако је настала идеја за Скупштину „Застава мира“, која је прерасла у међународни фестивал дечје уметности, који се одр жавао под покровитељством Унеска. Покрет „Застава мира“ је у периоду по зног социјализма постао национални културни бренд наднационалног зна чаја. Комунистички режим у Бугарској се „рекламирао“ и користио ресурсе „меке моћи“ у покушају да ублажи идеолошку опозицију током Хладног рата. За разлику од „тврде моћи“, која користи војна и економска средства принуде, „мека моћ“ делује посредством слика и симбола који се поимају као предло зи са позитивном конотацијом: уметност, креативност, лепота, духовни раз вој, детињство, мир и сарадња. Пројекат Скупштина „Застава мира“ се у раду посматра у корелацији са још једним интеркултуралним пројектом политичке и идеолошке оријентације – „Пловдив – Европска престоница културе 2019“.
Пионирска организација и школство у Бугарској: покушај дисциплиновања индивидуе
У раду су представљени и анализирани приступи који су били примењивани од стране Димитрове пионирске организације (ДПО) „Септемвријче“ у Бугарској, с намером да се школски живот ученика и наставника (а у неким аспектима чак и њихов лични живот) надзире и контролише, те да се тим путем припреме и дисциплинују будући лојални грађани социјалистичког друштва. У раду је акценат на Фукоовом концепту „испита“ (у најширем смислу те речи) као облика дисциплинске контроле која би требало да учини појединце видљивим и читљивим за власт. Уједно се позивам на тезу Дејана Дејанова која критикује двоструки поглед јавности на контролу коју власт спроводи како над онима који полажу испит тако и над онима који испитују. Истраживање се заснива на проучавању званичних докумената ДПО „Септемвријче“, школских докумената, биографских интервјуа и сопствених сећања.
Омладинске радне акције у социјалистичкој Бугарској – од идеологије до радне праксе
Истраживање је усмерено на важан сегмент државне политике у социјалис тичкој Бугарској – принудно ангажовање младих, будућих интелектуалаца као неплаћене или слабо плаћене радне снаге у различитим секторима привреде. Овим обавезним запошљавањем средњошколаца и студената током летњих месеци, владајуће елите су покушавале да дисциплинују младе и да их науче радним навикама. Главни облик принудног рада је подразумевао учешће у омладинским радним бригадама, с тим да су се постепено наметале и друге форме омладинских радних акција. Рад представља етнолошку студију сезон ских радних акција младих у сектору међународног туризма 70их и 80их го дина 20. века. Намера овог рада је да се сагледа перспектива младих интелек туалаца који су радили током летњег распуста у Омладинском туристичком бироу „Орбита” као хонорарни туристички водичи. Овај облик привременог запошљавања младих прихваћен је као алтернатива учешћу у омладинским бригадама и везан је за интелектуални рад. Циљ је да се анализирају главне карактеристике културних форми које су се изградиле услед запошљавања младих људи као хонорарних водича у Међународном омладинском центру „Георги Димитров“ близу Приморског. Анализирани су они државни прин ципи и норме који су младима наметнути током њиховог обављања послова водича. Предмет истраживања су конкретно: ставови како се опходити пре ма туристима, потом односи у радној средини и радне навике, свакодневне потешкоће које су се јављале приликом обављања послова и начини њиховог превазилажења, неформалне активности. Студија је заснована на биографс ким интервјуима који су вођени 2019. и 2020. године са људима старости из међу 50 и 65 година, који су били запослени као водичи. Ауторка се ослања и на сопствена искуства која је стекла радећи као водич током шест летњих сезона и, у том смислу, користи методологију рефлексивне антропологије. Резултати истраживања показују како заправо настаје несклад између очеки вања и намера власти у погледу пружања туристичких услуга, с једне стране, и конкретних облика понашања и радних навика које су млади испољавали. Примери су индикативни за разумевање промена које су се одвијале „одоз до” путем стратегија које су млади спроводили свакодневно, спрам првобит но замишљеног система међународног омладинског туризма у социјалис тичкој Бугарској.
Међународни омладински центар „Георги Димитров“
Детињство у периоду социјализама уБугарској сагледано путем књижевних дела
Детињство у социјалистичкој Бугарској предмет је великог броја новела и ауто-фиктивних књижевних дела публикованих у последње три деценије. У многим делима се поставља питање „Да ли је прошлост из периода мог детињства нешто што је мени ‘страно’?“ Ово питање је врло блиско оном које постављамо у том контексту у антропологији: „Да ли можемо да сагледамо и разумемо нашу сопствену прошлост (детињство) као инсајдери?“ У раду анализирам описе детињства у социјалистичкој Бугарској који су дати у појединим бугарским новелама написаним након пада комунизма. Писци тих новела припадају различитим генерацијама. Описе анализирам из антрополошке перспективе. Главно истраживачко питање овог рада је како се ова прошлост представља, рефлектује и како она, као таква, постаје важан део културне меморије о бугарском државном социјализму.
Одрастање из антрополошке перспективе – примери из Софије и Београда: увод у темат
Researching Migration and Religious Diversity – летња школа за докторанде и младе истраживаче у Каунусу (Литванија)
Ján Botík, Slovenská dolná zem. Historický a etnokultúrny vývin slovenských minorít v Maďarsku, Rumunsku, Srbsku a Bulharsku
Ljiljana Bubnjević and Dragana Radojičić, A Mosaic of Archival Closeness. Anthropology of Memories from the Pannonian to the Adriatic Sea
Dragana Radojičić and Ivana Bašić, Maps and Memories
Марта Стојић Митровић, Европски гранични режим и екстернализација контроле граница ЕУ: Србија на Балканској миграцијској рути
Она носи најлон жипон и опанке од лике: женски одевни наративи у карикатури листа „Јеж“
During the 20th century, the representation of the stock female character in the caricatures of the newspaper “Jež” underwent a significant transformation: while in the 1930s the character of the peasant woman was reduced to a simple graphic form, rough and without details, an attractive peasant woman appeared in the mid-20th century, primarily in drawings by Desa Glišić, with a short skirt, narrow waist and enlarged bust. However, in accordance to the traditional cultural norms, she was still dressed in folk costume. Broadly speaking, Desa’s female characters paraphrased the craze for novelties from shops in Belgrade which retailed imported costume items. This visualization of women through the synergy of traditional and modern, or more precisely clothing and fashion, proved to be a convenient platform for interpreting the potential objectification of women (Fredrickson & Roberts). At the same time, we are going to determine whether the mentioned depiction of a rural woman endangered the hitherto dominant patriarchal pattern of visualizing women, when their function as a symbol of traditional values through the role of mother and housewife underwent transformation.
Тамбурашка пракса као нематеријално културно наслеђе
Рад представља покушај да се на примеру тамбурашке оркестарске традиције у Србији дефинишу они елементи који једну музичку праксу смештају у концепт нематеријалног културног наслеђа. У раду су презентовани резултати истраживања обављеног приликом процеса пријаве тамбурашке праксе у Национални регистар нематеријалног културног наслеђа Републике Србије, који дају одговоре на питања које су то заједнице које овај елемент сматрају својим нематеријалним културним наслеђем и делом властитог идентитета. Рад, такође, садржи анализу сакупљених теренских и архивских података и теоријски приступ елементу, на основу којих су одређени остали фактори и каракатеристике које га чине нематеријалним културним наслеђем. Један део рада представља кратак осврт на концепт планирања и спровођења мерa заштите елемента нематеријалног културног наслеђа на примеру тамбураштва.
Smrt ili (naprosto) umiranje? Filozofsko – antropološki razgovori o interpretacijama neposrednog iskustva smrti
U članku se bavimo smrću kao univerzalnim problemom ljudskog postojanja, koji ipak tijekom vremena doživljava određene transformacije jer djelomično ovisi o specifičnom povijesnom i društvenom kontekstu. O smrti smo razgovarali s ljudima koji više ne prakticiraju tradicionalne posmrtne običaje i kojima religijsko uvjerenje ne utječe na stavove prema smrti tj. s ljudima koji imaju „svjetovan“, skeptičan stav prema smrti. Suautorica je sa svojim kazivačima/cama iz Hrvatske razgovarala o smislu i utjecaju smrti bliskih osoba na njih same, ali i prisutnosti smrti u njihovim svakodnevnim životima. U članku opisujemo predodžbe, ulogu i značenje koje smrt ima u njihovim životima. Naše antropološko usmjerenje, aktualizirano ovim istraživanjem, blisko je razmišljanjima Tima Ingolda, koji je, pitajući se o svrsi antropoloških istraživanja, antropologiju definirao kao filozofiranje u svijetu i s ljudima.
Заостајање у развоју, улагање мајки и рани развој ромске деце узраста 36–59 месеци
Заостајање у расту је негативно повезано са показатељима раног развоја детета. У сиромашним популацијама етничких мањина докази о повезаности показатеља антропометријског раста и развоја детета су ограничени и недовољно испитани. Ово истраживање се бави повезаношћу између заостајања у расту, телесне висине за дати узраст (HAZ) и других показатеља, и раног развоја детета (ECD) међу децом у сиромашним ромским заједницама. Јавно доступни подаци из УНИЦЕФ-а MICS за ромска насеља у Србији коришћени су за процену кохорте од 1075 ромске деце у доби 36–59 месеци. Показатељи раста и стања ухрањености обухватају телесну висину за дати узраст (HAZ) и заостајање у развоју за више од две стандардне девијације у односу на референтну групу. Рана скала развоја (ECD) процењује физичке домене, учење/спознавање, писменост/рачунање и социо-емоционални развој. Вишеструка регресија је коришћена за процену повезаности између HAZ и заостајања у развоју са ECD, контролишући остале варијабле мајки и деце. Збирни резултат за ECD ромске деце је низак, а 18% деце заостаје у развоју. Резултати показују да HAZ и заостајање у развоју нису значајно повезани са развојним исходима. Уместо тога, повећање мајчинског улагања позитивно је повезано са укупним резултатом ECD-а и већим скоровима у сваком од појединачних развојних домена, осим социо-емоционалног. У условима сиромаштва и ограничених ресурса, родитељско улагање мајки показало се као добар предиктор развоја детета, са могућношћу ублажавања последица сиромаштва и стимулације развоја деце.
„Вакцинална колебљивост“ у западној и источној Европи: значај контекстуалних утицаја
У раду се на примеру источне и западне Европе указује на значај контекстуалних утицаја на одлуке и понашање у погледу вакцина и вакцинације. Контекстуалне детерминанте су идентификоване као важне приликом теоријског уобличавања појма „вакциналне колебљивости“ који омогућава свеобухватно разумевање разлога због којих у јавности долази до преиспитивања вакцина. Стога је у раду најпре представљена теоријска разрада поменутог концепта, а потом се разматрају контекстуални утицаји на вакциналну колебљивост унутар европског простора како би се уочиле разлике које у том погледу постоје између западне и источне Европе, као и између одређених мањинских заједница и већинског становништва у западноевропским земљама. Показало се да је у свим случајевима вакцинална колебљивост питање поверења, али је оно више нарушено услед друштвених и политичко-економских искустава која су карактеристична за постсоцијалистички контекст у источној Европи и за услове у којима живе неке мањинске заједнице у западној Европи. Представљање теоријског оквира појма вакциналне колебљивости је засновано на прегледу извештаја Радне групе за вакциналну колебљивост при СЗО, док су за приказ контекстуалних детерминанти узети резултати квантитативних и квалитативних истраживања у различитим европским земљама и прегледи студија које у свом фокусу имају поменуте утицаје.
Жене у правним професијама: од искорењивања директне дискриминације до распрострањености „епистфемицида“ и стакленог плафона
У раду се анализира ситуација у којој се налазе жене у правним професијама у Аргентини, са посебним освртом на правни систем Аргентине. Рад испитује контекст главних друштвено-правних промена које су најпре омогућиле аргентинским женама приступ високом образовању, професионалној пракси и политичком држављанству, а касније и правима која пружају оквир за живот ослобођен од родно засноване дискриминације, укључујући и ЛГБТИ+ права. У тексту се описује увођење родне равноправности у правни и институционални оквир правних професија последњих деценија, које се коначно одражавају на две преовлађујуће димензије родно засноване дискриминације: „епистфемицид“ и стаклени плафон, те пружа решења која могу допринети њиховом искорењивању.
Дуг пут до једнакости: универзитет и род у Aргентини
Првих деценија XX века у Аргентини, посебно 1918. године, студентски покрет покренуо је универзитетску реформу, у циљу промовисања демократизације универзитета. Међутим, тек крајем XX века дошло је до масовне инкорпорације жена на државне националне универзитете. Стога је у првој децанији XXI века, на већини аргентинских универзитета донешено неколико реформи, промовисаних од стране феминистичких покрета, женских професора и истраживача, студенткиња и административних радница. Фундаменталне реформе биле су спроведене приликом формирања протокола у случају родног насиља и/или родне дискриминације, креирања родних области у административним и организационаим структурама универзитета, као и инкорпорације родне једнакости приликом избора на руководеће позиције. У овом чланку, последње феминистичке трансформације и реформе на аргентинским националним универзитетима биће анализиране у оквиру три кључне области: (а) родног насиља и родне дискриминације, (б) процеса институционализације родних области, и (в) укључивања једнакости приликом избора на руководеће позиције. Такође, биће изнет кратак опис основних неједнакости на универзитетском нивоу, како на хоризонталном, тако и на вертикалном.
Улога жене у високом образовању: спрега оперског уметника и вокалног педагога у периоду југословенског социјализма
Тема овог рада односи се на истраживање улоге жене у високом образовању у контексту југословенског социјализма (1945–1990) са фокусом на стварање оперске уметнице кроз образовање и професионално искуство до вокалног педагога на Факултету музичке уметности у Београду. У том смислу, у раду ће бити обухваћен период у којем су будуће примадоне школовале свој глас (1950-их година), градиле своју домаћу и инострану оперску каријеру (од 1960-их до 1990-их) и затим њихов педагошки рад (од 1990-их) година. За потребе истраживања било је неопходно сакупити и систематизовати грађу која подразумева биографије и сведочења примадона, из којих су изведени закључци о вокалној музичкој пракси, тј. соло певању на Факултету музичке уметности, а и о могућностима које образовање пружа младим студенткињама за афирмацију у овом позиву. Циљ рада је да се животне приче примадона београдске Опере поставе у контекст југословенског социјалистичког друштва, с намером да се осветле образовни, каријерни и педагошки развој, као и услови који су допринели њиховом уметничком, а касније и педагошком позиву
Први етнолози у Србији се појављују у последњој декади 19. века. Семинар за етнологију на Филозофском факултету у Београду jе основан 1906. године. Прва жена са дипломом етнологије у периоду пре Другог светског рата била је Милена Лапчевић. После Другог светског рата жене у нешто већем броју уписују студије етнологије на Семинару Филозофског факултета у Београду. Педесетих година прошлог века жене – дипломирани етнолози добијају прилику да се укључе у наставу као предавачи. Све негде до седамдесетих година прошлог века професори на Катедри за етнологију су били углавном мушкарци да би од тог времена постепено жене преузимале примат на овом студију. Укључивањем жена у наставу проширују се и теме истраживања. У раду се даје осврт на почетке рада жена етнолога у образовању и њихове области интересовања.
Primjena arebice u Sandžaku i njen značaj u obrazovanju ženskog muslimanskog stanovništva
Pismo arebica se u literaturi pominje u kontekstu alhamijado književnosti, s obzirom na to da je alhamijado književnost pisana ovim pismom (oblik arapskog pisma prilagođen fonetskom pravopisu srpskog i bosanskog jezika, kojim su se služili uglavnom muslimani). Međutim, arebicom je štampana kako alhamijado književnost, tako i vjerska i druga literatura. Tako će arebica, u pojedinim mektebima u Sandžaku, čak i devedesetih godina XX vijeka naći svoju primjenu. U ovom radu vidjećemo kako nastaje arebica, kako je našla primjenu u Sandžaku i kakvu je ulogu odigrala u opismenjavanju žena muslimanki u XX vijeku, s obzirom na njihov otklon prema „svjetovnim“ školama (naročito je to bilo izraženo u prvoj polovini prošlog vijeka). Cilj ovog rada jeste osvrt na upotrebu pisma arebice, modifikovanog arapskog pisma, kod muslimanskog stanovništva u Srbiji, u kontekstu teme o obrazovanju stanovništva u XX vijeku sa posebnim akcentom na žensku populaciju, ali i podsjećanja na prilike koje su doprinijele postojanju jedne posebne kulture jezika i pisma koja će se na našim prostorima zadržati sve do pojave socijalizma, a na pojedinim mjestima i do pred kraj XX vijeka. U radu će, pored naučne literature, biti predstavljeni i transkripti sačinjeni na osnovu razgovora sa sagovornicima na terenu (opštine Tutin, Novi Pazar i Pešter).