О гласнику Часопис Гласник Етнографског института САНУ објављује оригиналне, претходно необјављене радове: оригинални научни рад, прегледни научни рад, научна критика и полемика, приказ, научна библиографија. Часопис Гласник Етнографског института САНУ доступан је у режиму отвореног приступа. Публиковање у Гласнику Етнографског института САНУ је бесплатно. У часопису Гласник Етнографског института САНУ објављују се радови из области етнологије и антропологије и сродних друштвених и хуманистичких дисциплина. Радови могу бити написани на српском и сродним језицима и на енглеском језику. Радови на српском језику штампају се ћириличним писмом. Гласник Етнографског института САНУ излази минимум два пута годишње. Објављује и специјалне бројеве, са посебном тематиком и гостујућим уредником. Сва издања Гласника Етнографског института САНУ, почевши од првог броја, доступна су на следећој адреси: https://dais.sanu.ac.rs/handle/123456789/4515
Јан Н. Бремер Иницијација у мистерије античког света
Сва права задржана (c) 2024 ГЛАСНИК ЕТНОГРАФСКОГ ИНСТИТУТА САНУ https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0/
Индекс типова српских народних приповедака у дигиталном облику
Антрополошка димензија параболе о талантима (Мт 25, 14–30)
Радом се врши антрополошко истраживање Исусовог метафоричног позива ученицима да се угледају на поробљена лица која поуздано спроводе пословни интерес свог господара, саопштен његовoм параболом о талантима (Мт 25, 14–30). У првом делу рада, истраживање се методолошки поставља према односу антропологије и Библије/библистике. У другом делу, етнографски прикупљени подаци о значењу параболе тумаче се историјским контекстом Матејевог хришћанства. Радом се затим показује да је метафора профитерског робовласништва у параболи о талантима имала улогу упозоравања Матејевих хришћана да током Исусовог одсуства не посустану пред невољама и изворним (јеврејским) схватањем месијанизма. Матејеви хришћани су параболом позвани да попут добрих и верних робова превазиђу евентуалне страхове и узму неодложног учешћа у увођењу свих народа у статус својих/Исусових ученика (28, 18–20). Показујући, на овај начин, да се антрополошком анализом могу превазићи и методске погрешке у научној интерпретацији параболе/Библије, рад такође настоји да промовише допринос антропологије библистици и сарадњу две области.
Методологија мапирања заједнице – истраживање наслеђа еманципације Ромкиња
У раду представљамо релативно нову – у домаћим хуманистичким наукама ретко примењивану – методологију мапирања заједнице (community mapping). Реч је о партиципативном истраживачком процесу у чијем се фокусу налазе потребе одређене социјалне групе које се овим методолошким алатом могу проценити, холистички разумети, те користи у креирању политике даљег развоја истраживане заједнице. За огледни пример узимамо пројекат „ХЕРОИНЕ: Наслеђе еманципације – оснаживање Ромкиња кроз изградњу мрежа солидарности“ који реализују Етнографски институт САНУ, Ромски женски центар „Бибија“ и Филозофски факултет Универзитета у Београду, под покровитељством Центра за промоцију науке. Реч је о грађанском истраживачком пројекту у коме се методологија мапирања заједнице примењује у истраживању наслеђа еманципације Ромкиња које су истовремено маргиналне и маргинализоване у широј друштвеној заједници, те су као такве представник другости у својој друштвеној реалности.
методологија антрополошког истраживања другости/Других
Чекајући (нову) нормалност: дигиталне технологије, блискост и праксе бивања заједно током пандемије ковида 19 у Србији
Почетком 2020. године глобална заједница суочила се са драматичним колапсом свакодневног живота услед пандемије изазване појавом новог корона вируса. Свеопште промене у сфери јавног и приватног живота довеле су до слома рутина и ритма свакодневице какву смо до тог тренутка познавали, уводећи нас у раздобље такозване нове нормалности. Као једна од главних карактеристика живота у новој нормалности наметнуо се захтев за физичким дистанцирањем и смањењем физичких контаката, односно физичком изолацијом. У овим условима, приметно је да дигиталне технологије постају основни елемент и спона успостављања и одржавања друштвених веза у сложеној мрежи људске друштвености, прожимајући све наше социјалне односе и интеракције. Имајући то у виду, у овом раду, ослањајући се на етнографију у методолошком погледу и материјално оријентисану онтологију у теоријском погледу, настојаћу да анализирам и представим промене у праксама друштвеног повезивања, односно начине на које се блиске друштвене везе (породичне, пријатељске и партнерске) и нове друштвене праксе и ритуали, повезани са интензивнијом употребом дигиталних технологија у условима нове нормалности, међусобно конституишу. Нова нормалност се у овом раду перципира као период неизвесности и континуираног чекања, при чему чекање не представља облик нечињења (doing nothing), већ је схваћено као активност, као време испуњено низом различитих понашања и емоционалних реакција, обликованих променама услова у којима се људи навикавају да живе, стварајући нове праксе и рутине, док се дигиталне технологије сматрају интегралним и равноправним елементима друштвених веза и светова, те активним и испреплетаним компонентама свакодневног живота.
Тријажа имиграната на Златним вратима Обећане земље: острво Елис
У периоду од 1892. до 1954. године, на маленом острву Елис, у њујоршкој луци, где се реке Хадсон и Ист Ривер сусрећу са Атлантским океаном, у непосредној близини Кипа слободе, под окриљем Федералне владе, радио је центар за прихватање и процесуирање имиграната, који су, посебно до Првог светског рата, стизали у великом броју у САД. Доминирали су досељеници пореклом из источне и јужне Европе, с надом у бољи живот од оног који су остављали у својим завичајима. Били су то сиромашни, напаћени, уморни и често прогнани људи разних националности, који су пут преко океана провели у нехуманим условима потпалубља, јер нису могли да приуште бољи смештај. Процес примања, пресудан за судбину имиграната, испричан кроз историју центра и судбине досељеника, али и запослених, одражавао је стање америчког друштва у том периоду: опречне ставове о имиграцији изражене кроз дебате политичара, стручњака и припадника академске заједнице, мишљења пословних кругова и радничких унија у настајању, написе слободне штампе и јавно мњење, у највећој мери манипулисано од стране група заинтересованих за сопствену добробит, доношење законских прописа и њихову имплементацију. Све то одређивало је будућност дошљака: да ли ће проћи кроз Златна врата у Обећану земљу или ће бити депортовани са Острва суза назад у земљу порекла? Ко се сматра подобним за усељавање у Америку, а ко нежељеним и опасним, те је због тога одбијен? Са становишта имиграната, путовање и боравак на Елису представљали су лиминалну фазу овог пресудног обреда прелаза у њиховим животима, а процењује се да преко 25%, па чак и до 40% данашњих Американаца води порекло од дванаест милиона досељеника који су прошли кроз острво Елис.
имиграција у САД у касном 19. и раном 20. веку
тријажа подобних и неподобних имиграната
Hibridni svetovi imaginacije: komparativna analiza demonoloških narativa pripadnika ruralnih zajednica u Hrvatskoj i Srbiji
Koautorski tekst Luke Šeše i Danila Trbojevića predstavlja svojevrsnu komparativnu analizu etnografske građe koja se odnosi na formu, ulogu i status demonoloških predanja u ruralnim zajednicama Hrvatske i Srbije. Istraživanje se fokusira na odnos folklora i sistema verovanja utkanih u predanja ruralnih zajednica različitih demografskih struktura, istorijskih iskustava, kulturnih identiteta i socijalnih stvarnosti, okupljenih oko ideja lokalnih ontologija definisanih suživotom sa natprirodnim bićima i pojavama. Pomenute zajednice su, u kontekstu ovog istraživanja, posmatrane kroz prizmu adaptabilnosti suživotu sa globalnim kulturnim tokovima postmodernog sveta u čijem se centru nalaze. Kroz razumevanje uticaja šireg socijalnog, političkog i kulturnog konteksta na kulturni identitet lokalnih zajednica, autori nastoje da doprinesu razumevanju uticaja promena (lokalne i globalne) kulturnog i socijalnog okruženja na potrebe, aspiracije i logike pripadnika zajednica presudne po opstanak, formu i strukturu sveta bića ruralne imaginacije.
Подзаступљеност oсманског нематеријалног културног наслеђа у Регистру културних добара Црне Горе
Поимање нематеријалног културног наслеђа (НКН) Балканског полуострва нужно је везано за разумевање комплексних утицаја укорењених у дуготрајној доминацији Османског царства у овом региону. Будући да су османски утицаји у значајној мери обликовали различите аспекте свакодневног живота, оправдано би било да они буду адекватно заступљени у националним НКН регистрима држава Западног Балкана. Ипак, досадашња истраживања указују на подзаступљеност елемената османског НКН-а широм региона. Истраживања спроведена у Србији указала су да подзаступље ност османског НКН-а не мора бити последица идеологије, већ су проблем релоцирала у структурне недостатке система заштите НКН-а. Користећи ова истраживања као теоријско-методолошки оквир, у студији се проблематизује питање подзаступљености османског НКН-а у регистру културних добара Црне Горе. Резултати етнографског истраживања спроведеног на примеру Пљеваља показују се инструктивним како за разумевање системских проблема у евидентирању и заштити османског НКН-а, тако и у значају етнолошко-антрополошке перспективе за унапређење система и одрживо очување овог нематеријалног културног наслеђа које деле све државе Западног Балкана.
Проблематика образовања стручњака и дјеловања у области НКН-а: примјер Источног Сарајева
Питања о нематеријалном културном насљеђу (НКН) посљедњих година представљају не само упис, очување и одрживост елемената, те примјену Унескове Конвенције већ постављају испред себе и проблематику функционисања и (недостатка) стручних лица задужених за наведене процесе. Узевши у обзир комплексну ситуацију око укупног политичког и културног контекста Босне и Херцеговине, самим тим и усвојене Конвенције и њене примјене, поставља се питање проблема образовања и дјеловања стручњака у оквиру области заштите НКН-а. У раду ће се на основу виђења „изнутра“ и „споља“ покушати скренути пажња на питања образовања и конкретног дјеловања стручњака који у своје компетенције стицали (и стичу) на различите начине, као и евидентној потреби за промјеном/допуном образовних програма профила будућих стручњака у култури на примјеру Источног Сарајева. Један од два постојећа универзитета у Републици Српској налази се управо у Источном Сарајеву, (пре)познатом као „студентски“ и „универзитетски центар источног дијела Српске“, уједно музичко-фолклорно и културно виталном подручју са којег се налази један елемент на прелиминарној листи НКН Републике Српске – Босне и Херцеговине. Циљ рада је, с једне стране, да укаже на проблематику образовања и стварања профила стручњака у култури кроз различите нивое образовања, а с друге стране, да укаже на дјеловање умјетника, (не)званичних стручњака и удружења у култури, посматраних кроз призму НКН-а на простору Града Источног Сарајева.
Изазови система заштите нематеријалног културног наслеђа у мултиетничким државама: пример српске заједнице у Херцеговини
Изазови и проблеми заштите нематеријалног културног наслеђа у Босни и Херцеговини (БиХ) одражавају се на све етничке заједнице које је конституишу. Бошњаци, Срби и Хрвати, али и припадници других заједница које живе у БиХ, сусрећу се са низом препрека када су у питању уочавање, документовање, заштита и промоција њиховог наслеђа, како због непостојања унутрашњег консензуса у вези са оним шта јесте а шта није њихово наслеђе (дисонантно наслеђе), тако и због сложеног режима наслеђа које кореспондира са комплексним уставним устројством БиХ. У раду се као студија случаја користи наслеђе Срба у Херцеговини на коме се може уочити како недостатак подршке централних власти, слаба мрежа институционалних актера и мањак сагласности о културним питањима отежа вају процесе у вези са заштитом наслеђа. Овај рад настоји да пружи подстрек за превазилажење изазова и проблема заштите НКН-а у БиХ, као и да понуди одређене предлоге за реформу система како би био инклузивнији и пружао оквир заштите за све грађане и заједнице које живе у БиХ.
Нематеријално културно наслеђе у искушењима неолибералног тржишта
Дефинисање и, шире гледано, схватање појма нематеријалног културног наслеђа у Унесковој Конвенцији о очувању нематеријалног културног наслеђа у основи је постављено из позиција културе и засновано је на антрополошким и, уопштено, културолошким схватањима наслеђа. Такав приступ не инволвира директно економске аспекте нематеријалног културног наслеђа, па чак ни онда када се односи на његово очување. Изостављање економског аспекта је у културолошкој парадигми сасвим очекивано, али у свету доминантне тржишне економије, која обликује стилове живота у многим друштвима, чини се као занемаривање реалности. Очување многих елемената нематеријалног наслеђа у директној је корелацији с економским системом заједнице која је носилац неког нематеријалног културног наслеђа. Овде се проблематизују основни принципи очувања нематеријалног културног наслеђа у конкретним економским условима, односно фактори ризика очувања који долазе из економске сфере живота заједнице која је носилац културних пракси. Рад настоји да кроз економску перспективу разматра колизију тежње ка очувању културног наслеђа и потреба заједнице да опстане у датим економским и друштвеним околностима. Заснован је на конкретним истраживањима културе економског понашања и нематеријалног културног наслеђа, а основни приступ је економско-антрополошки.
Очување нематеријалног културног наслеђа и музеји – између административног оквира и музејске праксе у Србији
Усвајање Конвенције о очувању нематеријалног културног наслеђа и увођење концепта очувања нематеријалног културног наслеђа утицало је на редефинисање делатовања музеја и њихово укључивање у систем очувања живог наслеђа. У раду се посматра оквир који је успостављен на међународном и националном нивоу, увођење административних мера и дефинисање нових задатака који су поверени музејима. Циљ рада је да сагледа начине и импликације увођења концепта очувања нематеријалног културног наслеђа у музејску праксу у Србији, стављајући акценат на изазове које доноси рад на очувању наслеђа у сарадњи са заједницама у контексту идентификовања, истраживања, бележења и презентације нематеријалног културног наслеђа.
Ка интегративном приступу очувању живог наслеђа: програми Центра за нематеријално културно наслеђе Србије и Етнографског музеја у Београду
Упис елемента живог наслеђа у Национални регистар нематеријалног културног наслеђа, за чије је вођење задужен Центар за нематеријално културно наслеђе Србије при Етнографском музеју у Београду, може се посматрати као тек један корак у раду на очувању друштвених пракси и вештина које су, преношењем са генерације на генерацију, сачуване до данас и представљају важну идентитетску одредницу заједница и група које их практикују. Иако очување живог наслеђа пре свега зависи од спремности носилаца да раде на даљем стварању и преношењу знања и вештина, сарадња између оних који баштине ово наслеђе и установа заштите, може да допринесе подизању свести о значају даљег практиковања наслеђа, али и повећању броја носилаца. Полазећи од Унесковог концепта живог наслеђа, систематизовано ћу представити програмске активности Центра за нематеријално културно наслеђе и Етнографског музеја које су усмерене на успостављање и јачање сарадње са носиоцима наслеђа, локалним заједницама, као и другим заинтересованим странама у циљу заједничког рада на презентацији и едукацији о елементима живог наслеђа. Такође, ове програме очувања ћу анализирати у ширем контексту промена до којих је дошло у савременој музеологији, а које обухватају разматрање и редефинисање улоге музеја у друштву, ширење спектра музејске делатности, те трансформацију музејске публике од пасивних посматрача ка активним учесницима и креаторима садржаја.
Антрополошка истраживања нематеријалног културног наслеђа: локални изазови и праксе – увод у темат
Темат под називом Антрополошка истраживања нематеријалног културног наслеђа: локални изазови и праксе састоји се од седам радова који сагледавају различите аспекте система нематеријалног културног наслеђа на простору Србије, Босне и Херцеговине, Црне Горе и Хрватске. Радови осветљавају административни и организациони аспект нематеријалног културног наслеђа, као и проблемe практичног истраживања, евидентирања и уписа појединих културних елемената у националне регистре.
Бој се стара Турчина и млада Србина: турско-српске паремиолошке паралеле
Замишљање монструозног Другог: Увод у проучавање медикализације немртвих
Чудовишта се могу сматрати лиминалним субјектима, чије амбивалентно телесно постојање доводи у питање културолошки установљене границе између нормалног и абнормалног, исправног и неисправног, здравог и нездравог тела, границе између себе и не-себе, истог и другачијег, нашег и њиховог. Неразграниченост ових категорија производи обличја која се посматрају као монструозна, посебно уколико говоримо о људским чудовиштима, односно бићима након смрти преображеним из човека у чудовиште. Ова бића, која називамо немртвима, застрашују не само својом необичном визуелном појавом, већ преображај подразумева и последице по идентитет. Поред пружања увида у општа становишта о чудовишним Другима, рад указује на медикализацију немртвих, то јест зомбија, пружа основе за истраживање телесних и когнитивних промена насталих услед задобијања болести, те напослетку смрти и преображења у чудовишно, указујући на начине одређивања и редефинисања категорија чудовишности и људскости.
О промени сјеничких ходонима са ономастичког и социолингвистичког аспекта
У раду је, са ономастичког и социолингвистичког аспекта, испитано како су се мењали сјенички ходоними с обзиром на то да је 2019. године у том граду донета одлука да свака улица буде именована посебним називом (за разлику од претходног стања које је подразумевало да је више различитих одељака простора који се могу назвати улицом носило исто име), што је за резултат имало да број ходонима порасте са 51 ходонима на 204 ходонима у Сјеници. Теренским радом и аналитичко-статистичком методом која је подразумевала испитивање на терену добијеног материјала утврђено је да су опстала 24 ходонима, а да 180 од 204 нова имена представљају потпуно нове ходониме. С обзиром на то да Сјеница представља мултинационалну средину, важно је било уочити и како је расподељен удео ходонима српске и бошњачко-муслиманске провенијенције, а, што је посебно важно када се проучавано питање посматра из угла лингвистике, испитано је, између осталог, и у којој су мери заступљени ходоними топонимског, а у којој мери ходоними антропонимског порекла, те потом и уз коју се сферу историје и живота могу сместити имена улица антропонимског порекла.
Мiddlebrow култура и женска еманципација у романескном опусу Љубице П. Радоичић
У овом раду поступно се сагледава еволуција романескног опуса Љубице П. Радоичић (1914–1991), који чине романи Крв се буди (1932), Дана Рачић (1938) и Једноспратне куће (1954). Ослањајући се на једина три претходна истраживања везана за живот и романе ауторке, једно биографско и два жанровско-рецепцијска, те на теоријске закључке Јелене Милинковић о роману као привилегованом жанру за обликовање женске субјективности у међуратној епохи, рад најпре указује на еманципаторски потенцијал али и атипичну позицију сваког од наведених романа у оквиру актуелне романескне продукције у тренутку објављивања. Рад то чини с обзиром на атипичност главне јунакиње, као и атипичност еманципаторског дискурса, те атипичност приповедног стила у односу на доминантно схватање дихотомије између високе и популарне књижевности. Циљ рада је и да одреди позицију сваког од романа у односу на поджанрове који су инспирисали ауторку: љубавни, сентиментални, женски образовни роман, фељтонистички авантуристички и породични натуралистички роман. У коначном, циљ рада је да одговори на питање да ли, постављени у интернационални и транснационални контекст, ови романи ипак припадају одређеном типу књижевности, и у том смислу отвара расправу о постојању middlebrow књижевности и културе у југословенском контексту.
Канали иранских пасторалних номада на мрежи YouTube: видео-наративи о животу племенског народа и етничке групе Лори (Лур) Бахтијари
Овај рад се заснива на квалитативној анализи садржаја видео наратива на случајном узорку Јутјуб (YouTube) канала тзв. иранских номада из етничке групе Лор Бахтијари. Главно питање у основи истраживања је шта антрополог као гледалац и непристрасни посматрач може да сазна и научи из ових аматерских видео-формата, који се могу уврстити у жанр аутохтоног народног филма о свакодневном животу и обичајима пасторалних, делимично седентаризованих, (полу)номада на југозападу Ирана. Овај начин документовања свакодневних пракси номадских породица и кланова јесте пре свега алтернативни начин зарађивања новца на Јутјубу, али је и етнокултурна промоција етничке и племенске групе Лор Бахтијари и туристичка реклама њиховог завичаја – планинских села и сезонских насеља у подручју Загроса, округа Лордеган и провинције Чахармахал и Бахтијари. Посматрање филмова иранских видеографа који и сами припадају култури Лор Бахтијарија био је повод да антрополог почне да се упознаје с академском етнологијом и антропологијом у Ирану, која спада међу оне националне традиције што се налазе на пе риферији главних светских, претежно западних, центара социо-културне антропологије.
видео-канали иранских пасторалних номада
етнокултурна репрезентација и туристичка самопромоција
Аристотеловске схолије у српскословенском преводу „Аподиктичких слова о исхођењу Светог Духа” Григорија Паламе
Српскословенски превод Паламиних Аподиктичких слова сачињен је око 1360. године. Његов аутограф, који је сачуван у Зборнику 88 рукописне колекције Манастира Високи Дечани, садржи велики број схолија, које представљају важно помагало за праћење процеса преношења основног текста. Овај је рад усредсређен на две од схолија које разоткривају философску потку Паламине (теолошке) аргументације – у првом реду, аристотеловску. Након основних информација о значају српскословенског текста Аподиктичких слова, оне су дате у изворнику и преводу на савремени српски језик, а пропраћене су и одговарајућим коментарима.
Грчки шамани, скитски психонаути и дух Ераноса
У раду је дат критички осврт на утицајну теорију о шаманским елементима у религији старих Грка архајског доба. Теорија је заснована током прве половине XX века, највише заслугом класичних филолога Карла Мојлија и Е. Р. Додса, а темељи се на тези да су током колонизације обала Црног мора Грци примили од Скита специфичан вид екстатичке религиозности који је њима претходно био туђ. Тај вид религиозности Мојли и Додс су окарактерисали као шамански, препознавши његове обрасце у читавом низу грчких митских и легендарних ликова и историјских личности. Анализом теоријских поставки и методолошких поступака ових научника, као и реакцијâ научне заједнице на њихове теорије, настојим да тезу о грчком шаманизму поближе контекстуализујем у идејним и интелектуалним токовима двадесетог, али и ранијих векова. Мој закључак је да се та теза мора сагледати у ширем контексту десакрализације савременог друштва, те да указује на чврсто прожимање личних, ненаучних и религиозних уверења и академског бављења студијама религија.
Истраживање пред нама у оквирима је теорије култура сећања и посебно је фокусирано на разлике између значења појмова памћења, сећања и заборављања. Након кратког осврта на употребу ових појмова у процесима конструисања идентитета, овај теоријски оквир биће додатно испитан кроз пример приватног фото-албума као фигуре сећања који је припадао ауторкиној баки, Београђанки рођеној у породици Ашкенази Јевреја. Схватајући да овај фото-албум не открива ни једну слику Холокауста и трагичних успомена иако их се његова протагонисткиња сећала, допринос теорији културе сећања биће понуђен и објашњен помоћу метафоре кафтана. Наиме, чини се да фрагменте свог идентитета, све што се нашем друштвеном окружењу не би допало или аспекте о себи које не желимо да представимо, ми кријемо испод својеврсног кафтана. У раду је стога теорији култура сећања предложен термин кафтанизам као друштвено конструисани заборав, који је потпуно другачији од стварног, дословног заборава.
Srbi u okolici Petrinje – historiografsko- -etnografski pregled (II. dio)
Autor u tekstu na temelju arhivske građe, literature i iskaza kazivača donos informacije o elementima identiteta Srba petrinjskog kraja. Posebno se bavi pravoslavnom vjeroispovijesti i sjećanjima kazivača na svakodnevni život u vrijeme socijalizma, posljednjeg rata (1991.-1995.) i sadašnjice. U tekstu donosi i demografske podatke o kretanju Srba petrinjskog kraja.
Народни плесови као догађај окупљања на улицама Атине
У жижи интересовања овог рада насталог на основу сопствених вишегодишњих теренских истраживања у Атини налази се употреба отворених урбаних простора (паркова, паркинга, улица) као места за окупљање грађана ради практиковања традиционалних народних плесова. Истраживање је усмерено на плесне догађаје које организују неформалне групе грађана, а не различите институције. Показало се да постоји знатно већа заступљеност народних плесова на атинским улицама и у парковима. У раду је посебна пажња посвећена периодичним плесним окупљањима поводом празника Клидонас (23/24 јуна), Међународног дана гајди (10 марта) и плесног догађаја уз гајде у част светог Димитрија (26 октобра). У раду се анализирају различити аспекти ових плесних пракси, њихова улога како у животу самих учесника, тако и на нивоу шире друштвене заједнице. Сами актери наглашавају значај народних плесова у превазилажењу отуђености, успостављању међуљудских контаката и јачању суседских односа.
Препреке и поверење: перцепције здравственог система међу ромским мајкама у Србији
Ово истраживање има за циљ да продуби разумевање препрека и изазова с којима се суочавају ромски родитељи, посебно мајке, у приступу педијатријским услугама у Србији. Истраживање је показало да су лоша доступност и неповерење према здравственом систему, као и културне норме које фаворизују традиционално знање над медицинским саветима кључни фактори који утичу на одлуке ромских мајки у вези са здравственом негом своје деце. Док су педијатријске услуге генерално позитивно оцењене, постоје значајне инфраструктурне препреке, посебно у руралним срединама, које отежавају приступ здравственим установама. Посебна пажња је посвећена важности поверења између здравствених радника и ромских мајки, а педијатри су често виђени као кључни савезници у бризи за здравље деце. Истраживање наглашава потребу како за унапређењем комуникације и културне сензитивности у раду са ромском заједницом, не би ли се побољшало поверење у здравствени систем и унапредили здравствени исходи ромских породица, тако и за уклањањем структурних неједнакости које доприносе негативним искуствима.
Сва права задржана (c) 2025 ГЛАСНИК ЕТНОГРАФСКОГ ИНСТИТУТА САНУ https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0/
ГЛЄТЬ ар(Ї)стотель. Даљи примери аристотеловских схолија у српскословенском преводу ’Аподиктичких слова’ Григорија Паламе
Српскословенски превод Паламиних Аподиктичких слова садржи велики број схолија. Њихов примарни циљ састоји се у појашњењу православног учења о исхођењу Светог Духа. У некима од њих преводилац, како у погледу садржине тако и у погледу порекла, износи на видело одређене сегменте из Аристотелове философије који су тек имплицитно назочни у основном тексту. У овом раду дају се неке од тих схолија у изворнику и преводу на савремени српски језик, а пропраћене су и одговарајућим коментарима.
Мислити изван мреже. Критичко преиспитивање граница теорије „актер-мрежа“
This article critically examines the limitations and challenges of ActorNetwork Theory (ANT) in contemporary social theory. Originally developed as a response to structuralist and constructivist paradigms, ANT offered a radical methodological alternative, emphasizing actor-relationality and emergent networks over predefined so-called social structures. While this approach has significantly shaped disciplines such as Science and Technology Studies (STS), political sociology, and environmental governance, it has also faced sustained criticism. Critics argue that ANT’s refusal to engage with structural determinants, macro-political constraints, and historical asymmetries limits its explanatory power, particularly in relation to domination, hierarchy, and systemic inequalities. This article explores whether ANT can evolve beyond its descriptive commitments to address these concerns without compromising its core principles. Through an analysis of power asymmetries, digital governance, and ecological crises, the article interrogates whether ANT can reconcile empirical inquiry with critical engagement. Ultimately, it argues that ANT’s future depends on its ability to navigate the tension between methodological openness and theoretical reflexivity, raising broader questions about the limits of a theory that seeks to expand beyond the very epistemological constraints that define it.